»Som man sår, så får man skörda». 



Som det torde vara allmänt kändt, har man mycket klandrat använ- 

 dandet af tallfrö vid en del skogskuiturer i vårt land, som gjordes på 

 1860- och 1870-talen, och undantagsvis måhända ännu något senare, af 

 mellan- och sydeuropeisk härstamning. Och detta icke utan skäl. Man 

 har med grämelse bevittnat, hurusom de så kallade tyska tallarne, efter 

 att i sina spädaste år hafva visat en ovanligt liflig och stark tillvä.Kt, 

 snart nog lagt i dagen föga tilltalande växtformer. De utmärkas af 

 sin ökända »kandelaberform» å kronan, sin i mångfaldiga vindlar hit och 

 dit ofta vridna stam, mestadels förorsakad af snötryck, för hvilket ung- 

 tallarne af tyskt eller öfverhufvud sydländskt ursprung äro mycket käns- 

 liga, sin mottaglighet för parasitsvampar o. s. v. Men att den s. k. 

 tyska tallen flerestädes i en viss kritisk ungdomsperiod rent af allmänt 

 dör ut, torde vara mera sällan iakttaget eller åtminstone icke allmännare 

 bekant. 



Undertecknad har under de senare åren till sin öfverraskning sett 

 flere exempel på ett totalt utdöende af de från tyskt tallfrö i vårt land 

 genom kultur uppdragna tallarne, såväl i Småland som i Västmanland. 

 Härmed har jag velat fästa uppmärksamhet å förhållandet, samt vill 

 våga ett försök till en kortfattad beskrifning på förloppet af den ojämna 

 kamp för tillvaron, som dessa tysk-tallar föra å de områden, som jag 

 varit i tillfälle att taga i närmare betraktande. 



Under några år ha tysktallarne en synnerligen kraftig och löftes- 

 rik tillväxt, under hvilka de hinna få ett afsevärdt försprång framför de 

 andra trädslag, som tilläfventyrs ingå i beståndsblandningen, såsom gran 

 af svensk eller tysk ras, själfsådd, sådd för hand eller planterad. Un- 

 der denna period tillväxa äfven de nedersta grenarne starkt och få en 

 snedt uppåt sträfvande riktning och en jämförelsevis rik barrskrud. De 

 efterblifna träden, gemenligen gran, tilltaga emellertid i höjd och kron- 

 omfång i den grad, att de så småningom med sina toppar eller grenar 

 intränga i de yfviga tallkronorna. Då börja de äldsta barren i dessa så 

 småningom af brist på ljus och luft att gulna och falla af Detta afty- 

 nande och bortdöende af barren utbreder sig efter hand allt längre ut 

 mot toppskotten, till dess barren å de nedre kvistkransarne jämväl för- 

 kväfvas. Sä småningom aflifvas den ena kvistserien efter den andra, 

 tills slutligen blott ett fåtal kvistkransar och själfva toppskottet äro be- 

 klädda med lefvande barr. P^huru dessa sitta högt och fritt samt äro 

 väl belysta, dö till sist äfven dessa. Under de senaste lefnadsåren blifva 

 träden svaga och tynande samt, såsom det vill synas, en lämplig jord- 



