534 SAM SYL VAN. 



inom Grötlingbo, När, Näs, Sundre och Wamlingbo socknar å sydligaste 

 delen af ön. Det kan visserligen ej bevisas, att skog någonsin vuxit på 

 dessa platser, men det framgår dock tydligt, att skog icke kan uppstå, 

 sedan hällarna blifvit blottade. Härtill torde äfven de talrikt betande 

 fåren bidraga. 



Bland mera egendomliga naturformationer inom norra hällområdet 

 må nämnas de inom Rute, Fleringe och Färö socknar belägna träsk- 

 hedarna, hvilkas gula, lerhaltiga och grusiga jordmån betydligt spricker 

 sönder och jäser om våren, hvilket orsakar skogsplantornas uppfrysning. 

 På dessa hedar anträffas spridda individer af Festuca ovina, Agrostis alba, 

 Carex flacca, Cirsium acaule, Linum catharticum m. fl. Att dessa väx- 

 ter kunna trifvas beror på att vinden under snöfattiga vintrar bortför 

 en del mylla från närliggande åkerfält, hvilken mylla stannar på snö- 

 drifvor, bildade här och där vid upphöjningar, såsom landsvägar, tufvor 

 o. s. v. När snön smälter, stannar myllan kvar och ökar jordlagret kring 

 de höga tufvorna. Att äfven en del sand och mylla hittar vägen till de 

 sprickor i kalkhällen, där tallarna växa, är klart. 



Äfven må nämnas de på hällarna förekommande blekevätarna eller 

 flata fördjupningar i kalkhällen, hvilka från senhösten till våren äro fyllda 

 med vatten, men om sommaren aftorka. På bottnen af dessa finner 

 man utfälld nästan ren kalciumkarbonat, s. k. bleke. Växtligheten är 

 mycket dålig och enformig inom dessa vätar och består nästan enbart 

 af gräsarter. Är afloppet dåligt, blifva vätarna ofta utgångspunkt för 

 vidsträckta försumpningar inom angränsande skogsmark. Särskildt gra- 

 nen lider häraf Den blir snart innanrutten, sätter föga tillväxt och får 

 gulaktiga barr. 



Ytterligare märkas de nedanför afsatser af hällområdena eller mellan 

 tvenne större grupper strandvallar belägna kalkkärren, till hvilka vatten 

 ständigt framsipprar från högre liggande partier. Temperaturen i dessa 

 kärr är tämligen låg om sommaren, men om vintern tillfrysa de sällan. 

 Här finnes en mycket omväxlande flora, i hvilken flera bland Sveriges 

 raraste växter ingå. 



Närmast hafvet påträftas, särskildt på öns västra och norra sidor 

 gamla strandvallar (örburgar) uti med hafvet jämnlöpande vågformade 

 grupper. Ett tunt lager af insköljda moräner träffas äfven på de rena 

 hällmarkerna. Inom dalgångarna är vegetationen rikare än på den mot 

 hafvet vända sidan af strandvallen. Dessa strandvallar, som äfven före- 

 komma i det inre af landet, bestå af groft grus eller strandör, hvilket 

 lätt genomsläpper vatten. På de närmast hafvet belägna strandvallarna 

 liknar vegetationen mycket hällarnas, och därför böra dessa strandvallar 

 räknas till skyddsskogsområden. 



