544 P- o. WELANDER. 



utstämplingarne ej utföras så likformigt och enligt så bestämda och objektiva 

 grunder, som önskligt vore. Utan tvifvel finns fog för denna mening, både 

 hvad beträffar skogarne i lappmarken och efter kustlandet. Kändt och er- 

 kändt är, att skogstjänstemännen äro för få, men detta är icke enbart felet. 



Det är äfven en stor brist, att de föreskrifter, som gifvits rörande sko- 

 gens behandling äro hållna i så obestämda ordalag, att de lämna rum för 

 mycket olika tillämpning, och att ingen fullt verksam inspektion funnits öfver 

 förrättningarne, som kunnat i skogen gifva anvisning, där föreskrifter sak- 

 nats. Vi vilja därvid påminna om ett slags förrättningar, som pågingo i 

 många- år (till 1903) öfver större delen hemmansskogarne i lappmarken och 

 nordligaste delen af Dalarne, nämligen utstämpling af skadad skog som extra 

 afverkning. Sådan skog fick uttagas öfver hela hemmanet på en gång, 

 »därest afsevärda olägenheter för kvarvarande skogsbestånd» icke därigenom 

 kunde antagas uppstå. Skogsägarna voro naturligen angelägna att få ut så 

 mycket af skadad och mogen skog som möjligt och gjorde hvad de kunde 

 härför, det säges rätt mycket på sina håll. Hvad menades nu enligt denna 

 föreskrift med skadade träd? Ganska skiljaktiga meningar hafva härvid till 

 lämpats, och hvar och en, som sysslat med dylika förrättningar, vet, att en 

 olika uppfattning om begreppet skadad skog får ett mycket stort inflytande 

 på antalet stämplade träd, och detta senare var hufvudfrågan för flertalet 

 skogsägare. Gifvetvis skulle det subjektiva omdömet få särskildt stor bety- 

 delse vid sådana stämplingar, hvilka voro nyttiga och nödvändiga, men som 

 nog här och där blefvo till skada både för skogen och skogsstaten. De 

 fingo ock tyvärr fortgå enligt hvars och ens subjektiva uppfattning, tills de 

 genom Kungl. Domänstyrelsens cirkulär den 27 januari 1903 med ens upp- 

 hörde. Noggrannare synes man ämna behandla frågan om utstämpling af 

 skadade träd i Finland, där Forststyrelsen jämte inkallade forstraän nyligen 

 haft till öfverläggningsämne just frågan, hvilka träd som vid utstämpling böra 

 anses skadade. 



Liknande är förhållandet med stadgandena om trögväxt skog på lapp- 

 markshemmanen och lagen om undermålig skog i Norr- och Västerbottens 

 läns kustland. Den senare föreskrifver endast, att afverkning af undermålig 

 skog skall vara i öfverensstämmelse med »grunderna för en god skogshus- 

 hållning». Härmed är allt — och ingenting sagdt. Några närmare före- 

 skrifter om lagens tillämpning finnes oss veterligen icke ännu denna dag. 

 Men väsentligt olika tillvägagångssätt kunna naturligtvis förekomma vid ut- 

 stämpling af undermålig skog. För att taga ett exempel, huru bör man för- 

 fara på tallhedar? Att döma af ett referat af märket T. H. i senaste års- 

 skrift från föreningen för skogsvård i Norrland från ett skogsmöte i Luleå 

 2Q— 30 sept. 1905 synes man där, just på de trakter, där lagen äger till- 

 lämpning, hafva funnit att luckhuggning är skadlig på de vanligen torra tall- 

 hedarne, och att växtlig ungtall bör uppdragas som underbestånd. Andra 

 åter mena, att sådan utglesning, som länge tillämpats vid timmerafverkning 

 i Norrland, i stället befordrar graninvasion och att växtlig ungskog af tall 

 blott är att vänta på större luckor eller små trakthyggen. Är man berättigad 

 taga någon hänsyn till uthållighet vid tillämpningen af denna lag, eller bör 

 man på begäran stämpla all s. k. oväxtlig skog på en gång, oafsedt huru 

 stor del denna upptager af hemmanet, helst om skogsägaren lofvar att vid- 

 taga åtgärder för att förbättra marken och skaffa återväxt? Men antag det 



