14* EDVARD WIBECK. 



Att de gamla, utglesnade beständen inhägnades, för att friade från bet- 

 ning så småningom föryngra sig, har, såsom förut blifvit nämndt, varit 

 vanligt, men att afverkningens styrka eller tiden för dess utförande nå- 

 gonsin blifvit afpassad med tanke att befordra den blifvande återväxten, 

 har jag icke sett uppgifvet, ej heller funnit spår af ett dylikt förfarande 

 inom undersökningsområdet.^ 



Ett studium af föryngringen på förutvarande bokskogsmark blir 

 alltså i föreliggande fall liktydigt med en undersökning öfver återväx- 

 tens förhållande på planlöst plockhuggen eller hyggesvis afverkad bok- 

 mark. Då dessa båda af verkningsformer, åtminstone i sina mera extrema 

 former, gifva upphof till ganska olikartade föryngringsbilder, torde fram- 

 ställningen vinna i öfverskådlighet, om föryngringen i plockhuggen bok- 

 skog och på bokhyggen behandlas hvar för sig. 



' Att med undantag af temporär betesfredning samt möjligen h. o. d. ungbeståndens 

 gallring och uppkvistning ansatser till ett verkligt bokskogsbrtik alldeles uteblefVo i Sverige, 

 torde i främsta rummet böra tillskrifvas beskaffenheten af vår gamla lagstiftning till skydd 

 för bärande träd. Dess goda syftemål i all ära, den sköt likväl öfver målet och blef i huf- 

 vudsak ett schablonmässigt afverkningsförbud, som måste hindrat alla försök öfver afverk- 

 ningens lämpliga förande i ek- och bokskogarna. Endast så kan man förklara, att reflexio- 

 ner öfver detta ämne tillsynes saknas hos våra äldre, skogslitterära författare, äfven 

 under den tid vid midten och senare hälften af 1700-talet, hvilken med större rätt än någon 

 annan kan kallas Sveriges andliga stormaktstid. — — — » Man skulle också nästan kunna 

 misstänka, att det är på den dåvarande skogslagstiftningen, som Rudenschöld i sitt fram- 

 synta anförande af år 1748 (K. Wet. Akad. Prsesidietal Tom. I) syftar, då han på tal om, 

 huru önskvärdt det vore, om skogen likaväl som åkern blefve bättre »häfdad», med resig- 

 nation tillägger, att »detta torde ej passa sig med våra af ålder gjorda författningar, och kan 

 väl ej ske, så länge brist på Folk är. — — — » Först i A. J. Retzius' Flora oeconomica 

 Svecise, Del I, 1806, möta oss i svenskt språk de första dragen af behöfliga reformer i bok- 

 skogens skötsel, hvilka dock möjligtvis äfven de äro lånegods från utlandet. »Är marken», 

 säger R. bl. a., »omkring sädane Frö-Bokar starkt gräslupen, och grästorfwen tät, gör man 

 väl at om sena hösten med en grundtgående plog glest upköra marken. — — — Vid an- 

 läggning af bokplantering utan fröträd, måste man sommar- och höstköra jorden, och lämna 

 den öfwer wintern i öppen får, — — — -så ollon på wären och sedan harfwa. — — — 

 Är marken stenbunden, med Enris och dylikt bewuxen, så at den ej kan köras, bör den 

 fläcktals med hacka upbrytas och efter ollonsådden öfwergås med grof järnräfsa. ■ — — — « 



Annorlunda utvecklade sig förhållandena i Danmark och de tyska staterna, där skogs- 

 lagstiftarna, till skillnad från sina svenska samtida, redan under 1 500-talet och allt sedan icke 

 sökt att absolut hindra, men väl att reglera bokskogens afverkning. Tack vare de mång- 

 sidigare erfarenheter, som denna friare lagstiftning möjliggjort, se vi bokskogsbruket i dessa 

 länder redan mot slutet af 1 700- och början af 1 800-talet nå en relativt hög teoretisk stånd- 

 punkt, en sak som åtminstone till någon del också praktiskt kom skogarna till godo. För- 

 träffliga framställningar öfver bokskogsbrukets äldre utveckling i Danmark och Tyskland gifva 

 A. Oppermann, »Bidrag til det danske Skovbrugs Historie 1786 — 1886», Tidsskrift for 

 Skovbrug, 10 Bd, Kjöbenhavn 1889 samt O. KoHLi, «Zur Geschichte der natiirlichen Ver- 

 jiingung der Buche im Hochwalde», Supplemente zur Allg. Först- u. Jagd-Zeitung, IX Bd, 

 1 Heft 1873. 



