2 6* EDVARD WIBECK. 



rätt äfven öfver detta trädslag — förekommer den ännu tämligen talrikt 

 i gärden och hagmarker inom området i dess helhet. Att bokskogen 

 gärna utbreder sig på bekostnad af de gamla ekmarkerna kan observeras 

 på åtskilliga punkter, bäst kanske söder om Byagården i Hänger eller 

 sydväst om Schedingsnäs i Forsheda, i andra fall antyda historik eller 

 tradition i förening med gårdsnamn och andra lokalbenämningar, att en 

 liknande beståndsomvandling tidigare ägt rum, så t. ex. vid Aggarp 

 och Ekholmen i Kulltorp, L:a Ekeryd i Långaryd, »Ekhultsmossen» i 

 Kållerstad, Ekåsen i Dannäs m. fl. platser. 



Vidare bör framhållas, att ek till sådan mängd ingick i flera af 

 områdets betydligare forna bokskogar, att dessa kanske rätteligen bort 

 betecknas såsom blandskogar af bok och ek. Sålunda betecknas Hjälms- 

 änga utmark år 171 1 som »skog af Ek och bok», »Edbohult» i Vox- 

 torp bestod ännu år 1786 af »alla sorter skog, men i synnerhet ek 

 och bok — — », »Hesslebergshult» i Kållerstad — där för öfrigt, liksom 

 på det angränsande Stengårdshults forna bokområde, några uråldriga 

 jätteekar ännu finnas kvar — bestod 1761 af »mest ek- och bokskog», 

 de stora »Härnos»- och »Sönnarskogarna» i Dannäs bestodo enligt 

 ROGBERG »till större delen af Bok och något Ek». I båda de fall, 

 hvarest ollonskogens sammansättning år 1447 på Vadstena klosters 

 hemman i Västbo närmare specificeras, nämligen vid Fållinge i Villstad 

 och Kätabo i Burseryd, heter det »goodher eekeskogher och böke- 

 skogher». 



På samma sätt som ekskogen ha också andra ädla löfträd almen, 

 linden och asken somligstädes fått vika för boken. I större eller mindre 

 utsträckning torde detta ha varit fallet vid Älmeslid i Tånnö, vid Älmes- 

 beta och å Askenäset i Hånger, vid Älmelid, Älmhult och Linnås(?)^ i 

 Långaryd, Älmhult i Jälluntofta, Älmås i Femsjö o. a. platser, på hvilka, 

 såsom historiken visat, bokskogen under något visst skede haft en be- 

 tydligare utbredning, under det de gamla gårdsnamnen uppenbarligen till- 

 kommit på en tid, då vegetationen på respektive platser haft en annan 

 prägel. 



I alla slags hagmarker med björk, asp, ek, rönn, hassel m. m. i 

 växlande proportioner liksom ock i den renare björkskogen själfsår sig 



' Linnås (= Lindias) omnämnes i ett ägoskiftesbref af år 1346, då en viss Nanno 

 Abjörnsson här fick skog till tolf svin. I detta gamla dokument, som är skrifvet på en 

 egendomlig blandning af svenska och latin, omnämnes bland en mängd andra gårdar i Våt- 

 hults, Burseryds, S. Hestra, Gryteryds och Långaryds socknar också Granhult (= Granholt). 

 Detta visar, att granen på denna punkt, som dock ligger allenast 2 mil innanför samma 

 trädslags nuvarande västgräns, varit beståndsbildande för minst 560 är sedan. (Diplomata- 

 rium Svecanum. Vol. V 1865, sid. 618.) 



