4* EDVARD WIBECK. 



Det är då vissa, för praktiken viktiga frågor, som kunna uppställas 

 till besvarande. Ha bokskogarna inom Östbo och Västbo förr varit 

 mera eller mindre mulljordsrika än nu, ha förutvarande mulljordsskogar 

 öfvergått till torfjordsskogar eller tvärtom, och kunna omvandlingspro- 

 cesser af detta slag fortfarande iakttagas? 



Då inga noggrannare undersökningar öfver markprofilerna på de 

 nuvarande och forna bokskogslokaJerna företagits, kunna dessa frågor 

 ej besvaras fullt afgörande, ehuru de från vissa andra synpunkter kunna 

 tagas under diskussion. 



Faktiskt är sålunda, att muUjord finnes utbredd på många af de 

 lokaler, där forna bokskogsområden kunnat historiskt påvisas, marken må 

 nu vara täckt af gran- eller björkskog, af betesvall eller ljung. ^ Bokskogens 

 betydelse för markförbättringen anses också af befolkningen i dessa 

 trakter ha varit mycket stor, en uppfattning, för hvilken Allvin på 

 många ställen i sina skrifter gjort sig till målsman. Att ansenligare 

 områden af mullrika bokskogar, än som nu träffas inom undersöknings- 

 området, fordom funnits på detsamma kan därför icke betviflas, helst 

 som det visats, att bokskogens utbredning förr varit så mycket större än nu. 



Att bokskogens historiska aftagande återigen somligstädes ledsagats 

 och möjligen påskyndats af markförsämring synes mycket sannolikt, 

 hälst som bokskogen från människans sida just varit utsatt för en så- 

 dan behandling — utglesning och markblottning — , som vi numera 

 veta vara i hög grad ägnad att framkalla och befordra en sådan för- 

 sämring. Trots 1500 — 1700-talens stränga skogslagsstiftning, samverkade, 

 kan man säga, dessa tidehvarfs nyttj andesätt af skogen i mångt och 

 mycket till att framkalla detta fenomen, hvars följder man väl såg och 

 fruktade, men hvars gång man icke visste att stäfja. 



Då den praktiska bokskogsskötseln i dessa trakter allt fortfarande 

 i stort sedt står på sin gamla nivå — frånsedt det, att bok säkerligen 

 planterades oftare förr än nu — , kan det icke förvåna, att markförsäm- 

 ring alltjämt förekommer. Att så verkligen är fallet, förstår man däraf, 

 att de yngre, täta bokbestånden i regel ha ett friskt, om också tunt 

 lager af mylla, under det tortjordsfläckarna af markfloran att döma efter 

 hand uppträda i medelåldriga och äldre skogar. De bästa exemplen 

 på en mera utbredd förtorfning visa de utglesnade och sargade resterna 



^ På en ljungklädd plats nära Fylleryd i Torskinge, hvarest igenkänliga rester af bok- 

 ved funnos i marken, visade sig den luckra myllan under Ijungtorfven ännu vara bebodd 

 af maskar. Dessa, som voro tämligen små, af en mörk rödviolett färg, torde ha tillhört 

 arten Ltirnbricus purpiireus. 



Angående makroskopiska igenkänningstecken på jordfynd af bokved, se E. Haglund, 

 Fynd af bok i en skånsk mosse, Sv. Mosskulturförenings Tidskrift 1908, h. 6. 



