2* EDVARD WIBECK. 



I de flesta fall står bokskogen på traktens allmännaste jordmån, 

 en mer eller mindre blockrik morän. Ett fåtal bestånd, såsom boket 

 vid f. d. Kroppsjön i Rydaholm, vid Skärkeryd i Långaryd, vid Hylte- 

 berg i S. Unnaryd och vid Hallaböke i Femsjö växa helt eller till 

 väsentlig del på rullstensgrus, beståndet vid Elmesbeta-udden i Hånger 

 på lakustrin lergrund och den Ulla bokdungen under Möcklagård vid 

 östra stranden af Bolmsö på mark, som åtminstone delvis utgöres af 

 mosand. Berggrunden under de flesta nuvarande eller forna bokbe- 

 stånden utgöres af gneis, å Edsnäset och stora delar af Högatåget i 

 Voxtorp af granit, å Näs-udden i Dannäs och å udden söder om Nässja 

 i S. Unnaryd af diorit, likaså under de forna bestånden väster om Vä i 

 Refteled, norr om Arenäsholm i Villstad, vid västra sidan af Storsjön 

 i Långaryd, vid N. Kindhults soldattorp i Gryteryd m. fl. 



Såsom påvisats framför allt genom dansken P. E. MuLLERS grund- 

 läggande arbeten häröfver, ^ kan humuslagret i bokskogen såväl som i 

 flera andra trädsamhällen vara utbildadt under tvenne hufvudformer, 

 som mull, torf eller öfvergångsbildningar dem emellan. Denna jord- 

 månens olikartade beskaffenhet tager sig också uttryck i markflorans 

 sammansättning. I bokskog på mulljord [fagetum purum) utgöres den 

 sparsamma markfloran af vissa örter och gräs, under det den — åtmin- 

 stone i Sverige — vanliga formen af bokskog på torfjord [fagum myr- 

 tillosutn) karakteriseras af ett med eller mindre utbildadt fältskikt af 

 bärris. 



De flesta af bokskogarna i Östbo och Väsibo härad tillhöra ingen- 

 dera af ytterlighetstyperna, utan intaga en mellanställning mellan båda, 

 ofta med öfvervägande utbildning i ena eller andra riktningen. I syn- 

 nerhet i de större bestånden, såsom vid Källunda i Karda, vid Sche- 

 dingsnäs i Forsheda, vid säteriet i Sandvik, vid Stengårdshult i Käller- 

 stad m. fl. platser kan man i regel finna smärre partier såväl med utpräg- 

 lad mull- som torfjord. 



Den allmännaste typen är en bokskog, där marken mestadels är 

 täckt af gammalt löf, hvars bruna färgton föga brytes af en sparsam 

 vegetation af harsyra [Oxalis acetosella), ekbräken {Phegopteris dryopteris), 

 ekorrbärsört [Majanthemum bifolium), hvitsippa [Anemone nemorosd), 

 kruståtel [Aira flexuosa) och vårfryle [Lzizula pilosä) samt möjligen ett 

 och annat exemplar af äfven andra skuggfördragande växtarter, under 

 det glesare delar af beståndet, luckor och utkanter täckas af en mer 

 eller mindre tät matta af blåbärsris {Myrtillus nigrd), ofta med in- 



^ Studier över Skovjord, som Bidrag till Skovdyrkningens Theori, Tidsskrift for Skov- 

 brug, Kjobenhavn Bd III och VII. 



