48* J. A. AMILON. 



för sig i ständ att framkalla strömningar. Med ett ord kan man säga, 

 att de lefvande partiernas förmåga att under vegetationsperioden fort- 

 planta värmet är större än de dödas. Och då de senare tilltaga i tjock- 

 lek mot roten, under det att de förra förbli ungefär konstanta, komma 

 sålunda svårigheterna för kambiet att uppnå en tillräckligt hög värme- 

 grad att ökas, ju längre ned mot de basala delarna af stammen vi 

 komma. 



I själfva verket veta vi genom undersökningar af Tii. Hartig^ att 

 innertemperaturen i de nedersta delarna af stammen hos tjockbarkiga 

 träd, t. ex. tall, är i vida högre grad beroende af markens än luftens 

 temperatur. Detta synes ganska klart, då vi känna att barkens värme- 

 ledningsförmåga är synnerligen liten och att densamma enl. Tyndall i 

 själfva vedcylindern är hos de flesta träd, däribland tall, omkring dub- 

 belt så stor i cellernas längdriktning som vinkelrätt mot denna, d. v. s. 

 radiellt. I det följande skola vi få se en annan orsak härtill. 



Af tabellerna framgår, att tillväxten börjar i trädens öfre delar. 

 Dessa ha också det tunnaste bark- och bastpartiet. Värmet kommer 

 således lättare och fortare in till kambiet. Dettas temperatur kan däri- 

 genom tidigare nå upp till och öfverstiga den grad, som angifver minimi- 

 gränsen för celldelning. 



Jag skall särskildt be att få påpeka tab. 3. Eftersom trädet varit 

 friställdt kan man antaga, att solstrålarna haft fritt tillträde till de olika 

 delarna af dess stam. 



Hvad luftens temperatur angår, så gäller som regel under vege- 

 tationsperioden, att den om dagarna aftager med höjden öfver marken, 

 men om nätterna tvärtom stiger med densamma. Men så många lokala 

 förhållanden såsom markens beskaffenhet i afseende på fuktighet, färg, 

 vegetations- och strötäcke m. m. och terrängen spela in vid markens och 

 de lägre luftlagrens uppvärmning och afkylning, att det synes ganska 

 vågadt att från en generell sats, på hvilken så många faktorer öfva in- 

 flytande, sluta till temperaturen i detta bestämda fall. 



Det förefaller dock troligt att markens och närliggande luftlagers 

 temperatur under vegetationstiden ha en större dygns-medeltemperatur 

 än de högre belägna, men trots detta och trots den lika insolationen 

 försvårar dock de basala stamdelarnas tjockare bark värmets meddelande 

 till kambiet. Uppåt är barken tunnare och därför når det här tidigare 

 den värmegrad, som tillåter celldelning och sålunda tillväxt. Att äfven 

 andra faktorer trots den alla ytdelar ungefär lika tillgängliga värmen 

 kunna verka fördröjande eller påskyndande skola vi i det följande visa. 



^ R. H.\R1IG. Das Holz der ileutschen Xadehvaldbäuine, sid. 37. Berlin. Verlay Julius 

 Springer, 1885. 



