56* J. A. AMILON. 



tionen, marken och dess vatten — sä dock ej så afsevärdt som hos 

 t. ex. tallen eller granen eller hvilken som helst af de öfriga iakttagna 

 med tjock ytterbeklädnad försedda arterna. 



Ehuru barkens tjocklek alldeles gifvet har ett stort inflytande på 

 det tidigare eller senare upptagandet af vedbildning, vill jag dock ej 

 förneka, att äfven en annan orsak här kan göra sig gällande. 



Boreala trakters klimat har tvungit växterna att till värn mot vinter- 

 kölden utbilda vissa skyddsanordningar, t. ex. en tjock bark. Genom 

 denna hindras såväl köld- som värmeextremer att alltför ogynnsamt in- 

 verka på trädet och särskildt dess kambiala region. Men dessa an- 

 ordningar få ej heller vara så beskaffade, att de i för hög grad hindra 

 dennas uppvärmning vid början af vegetationstiden. Denna är nämligen 

 begränsad och det gäller för växten att draga så mycket nytta af den- 

 samma som möjligt. En del barrträd visa därför, då det utan allt för 

 stor risk kan ske, en utpräglad benägenhet ^tt pruta på barkens tjock- 

 lek för att på så sätt i någon mån förlänga den tid, under hvilken 

 kambialcellerna få nog värmeenergi för delning och vedbildning. De 

 tunnbarkiga arterna ha på så sätt förstått att vinna en längre vegetations- 

 period. Men det är att märka att dessa i allmänhet ej äro utsatta för 

 så låga temperaturer som de tjockbarkiga, t. ex. tallen och granen. 

 Dessa ha på grund af sin hemtrakts hårda vinterklimat ej kunnat minska 

 den skyddande barkens tjocklek, utan de ha troligen i stället sökt sänka 

 den temperatur, som nedåt utgör gränsen för kambiets förmåga till cell- 

 delning. Men om de nu tagit detta steg, så ha de i hvarje fall knap- 

 past vunnit samma resultat som släktingarna uppnått genom att förtunna 

 barken. Tabellerna visa detta. Ty ehuru barken i alla de undersökta 

 trädens öfre delar är så godt som lika tjock och säkerligen ungefär lika 

 värmeledande, framgår det dock, att de tunnbarkiga arterna under samma 

 yttre förhållanden äfven därstädes börjat vedbildningen mycket tidigare. 

 Det skulle vara en följd af den lättare uppvärmningen af såväl kambiet 

 som den uppstigande vattenströmmen, möjliggjord genom en förtunnad bark. 



Men det bör också skarpt framhållas, att ingen af de tunnbarkiga 

 arterna är inhemsk i vårt land utan de ha släktled efter släktled vuxit 

 i nejder, hvars klimat ej är fullt öfverensstämmande med vårt. Med af- 

 seende på tiden för vårarbetets upptagande ha de tillpassat sig så, att 

 de börja detta vid den tidpunkt, som i allmänhet är gynnsammast. Och 

 det är ej uteslutet att denna tillpassning så trängt in i släktets lif, att den 

 fortfarande bestämmer ofvannämda tidpunkt, att den som en arfsegenskap 

 fortplantas generation efter generation, äfven om någon af dessa skulle 

 lefva under olika yttre förhållanden än arten i allmänhet. Det är först 

 ett senare led, som hinner tillpassa sig efter de nya förhållanden, bli 

 acklimatiseradt. 



