58* TOR JONSON. 



bjuda öfver det af säljaren uppgifna värdet, och då den utsynande skogs- 

 tjänstemannen slutligen sällan blir i tillfälle att själf kontrollera sin upp- 

 skattning blir i vanligaste fall skogsägaren lidande på affären. 



Det vore ju emellertid väl mycket begärdt, att virkesköparna skulle 

 gå i spetsen för åstadkommande af förbättring i uppskattningsmetoder, 

 hvilka från deras synpunkt kunna anses nöjaktiga för att ej säga för- 

 delaktiga. Att vänta på reformer i dessa afseenden, tills kraftiga röster 

 yrka därpå, torde säkert bli en lång väntan, ty de som bäst veta, göra 

 af ekonomiska skäl klokast i att tiga, och skogsägaren förstår ej hur nöd- 

 vändig reformen är. 



Jag anser därför det i inledningen citerade yttrandet vara tillräckligt 

 skäl för att jag till tjänst för skogstjänstemän och skogsägare här fram- 

 lägger en del af den erfarenhet, som samlats från den mångfald jämförande 

 uppskattningar, hvilka företagits under öfningar med Kungl. Skogsinsti- 

 tutets elever. 



Olika slag af uppskattning. 



Då virket kommer till olika användning och betingar olika pris 

 alltefter olika egenskaper, så måste gifvetvis vid värdering en virkes- 

 post uppdelas i förhållande till lika många enheter, som det finnes olika 

 sortiment eller prislägen. En dylik specialuppskattning är således bero- 

 ende på den fluktuerande virkesmarknaden och skulle därför ha ytterst 

 ringa värde för ett bestånd, som ej är ämnadt till afverkning inom när- 

 maste tiden. För vetenskapliga och taxatoriska arbeten brukar man ju 

 därför vanligen uppskatta massan efter ren kubikenhet möjligen åtföljd 

 af en sortimentsutredning. Vid dessa uppskattningar bör man gifvetvis 

 följa samma princip för att få jämförbara resultat, men mot denna ford- 

 ran syndas många gånger. Det virke, som endast i undantagsfall har 

 värde, bör ej medräknas, hvarför stubbar och i Sverige nästan undan- 

 tagslöst äfven grenarna allmänt betraktas som affall och sålunda ej ingå 

 i massan. Att däremot, som vissa taxatorer göra, afdraga äfven bar- 

 ken, är oriktigt, ty så vida virket användes till ved, inmätes det obarkadt. 

 Afdrag för bark bör därför sparas till specialuppskattning och då till 

 sådana sortiment, som enligt praxis mätas inom barken. 



Jag har velat påpeka denna skillnad i tillvägagångssätten med däraf 

 beroende olika resultat af uppskattningen, för att bemöta en kritik, som 

 under exkursionen på Skagersholm framför en af de vackraste prof 

 ytorna tog .sig uttryck i följande ord: 



»Här står i programmet, att beståndet håller 500 kbm, men inte 

 får man det vid afverkningen åtminstone.» Detta är alldeles sant så 



