SKOGSvArDSFÖRENINGENS tidskrift i 910, FACKUPPSATSER H. 2 3. 



Skogen och dess formationer i sydvästra Ryssland 

 (guvernementet Wolhynien). 



Af EuG. Hemkerg. 



Med undantag af den ryska kontinentens nordöstligaste hörn, hvarest de 

 sibiriska trädslagen lärk, Cembra, silfvergran (A. pic/a) samt granrasen P. 

 oborafa bilda själfständiga skogar eller bestånd, finnes ingen del af det ryska 

 riket, som i skogsgeografiskt och botaniskt hänseende erbjuder så stort intresse 

 som det sydvästra, intill Österrike gränsande guvernementet ^^'olhynien. 



Här uppnår gran, tall, gråal, rönn, hägg och ljung sina sydgränser, me- 

 dan björken först uppnår densamma i det sydligt angränsande guvernementet 

 Podolien. Genom Wolhynien gå bokens och silfverpoppelns ostgränser, här 

 tillkomma en del med skogen sällskapande sydlänska buskarter och en delvis 

 ny markflora, medan de skogbildande trädslagens habitus, tillväxtförhållanden 

 och formationer äro till dels fullkomligt främmande för nordiska ögon. 



Rysslands breda skogsbälte begränsas som bekant i norden af tundran 

 och i södern af stäppen. Samtliga skogbildande trädslag åsättas i närheten 

 af tundraområdena en dekadant typ, samt nedpressas i tundragränserna till 

 busk- eller dvärgform. Orsaken härtill är generellt sedt den till ytterlighet 

 förkortade vegetationstiden, samt lokalt den eviga grundisen, som endast upp- 

 tinar till för trädrotens verksamhet otillräckligt djup. De flesta andra träd- 

 slag däremot, som utvandrat till eller i närheten af stäppgränsen, förete sin 

 normala habitus, ehuru oftast under yppigare och snabbvuxnare former. Så- 

 lunda förhålla sig tall, ekarna (Q. robur och sessilifloyal, lind, lönnarna (A. 

 platanoides och psciiJoplatanus) , almarna (U. montana och catnpestris), annboken 

 samt silfver- och svartpoppeln.i Den hämsko stäppen sätter mot deras vidare 

 framträngande mot söder utgöres sålunda icke af förkortad vegetationstid, 

 utan af brist på fuktighet i de öfre jordlagren under den egentliga vegeta- 

 tionstiden, hvilken brist hindrar individens eller skogens föryngring på alla 

 torra lokaler med djupt grundvatten. Lika litet som tundragränsen, äger 

 stäppgränsen ett rakt förlopp. Tvärtom företer den en ständigt vinklande 

 linje, hvarvid skogen i fuktiga dalsänken nedtränger i stäppområdet och stäp- 

 pen åter i form af torra platåer och vattendelare, oftast dock af yppersta 

 jordbonitet, upp i skogslandet. 



Tallens sydgräns sammanfaller inom större delen af landet på det inti- 

 maste med stäppgränsen. Alltifrån asiatiska gränstrakterna vid Orenburg äro 

 de, med oväsentliga afvikelser, sammanfallande, för att först i sydvästra Ryss- 



Endast björken nedpressas till ett detbrmeradt halfträd, med tjock, risig bark. 



