86* EUG. HEMBERG. 



skogen parkvis samt ekskogen blädningsvis. Skogssådd eller plantering före- 

 kommer ej. Den ofta återkommande, rika frö- och fruktsättningen å alla 

 skogsträden ombesörjer skogsföryngringen. Stundom förekomma gallringar 

 och röjningar af underväxt i ekskogarna — dock ej för skogens, utan för 

 betets eller slåtterns skull. A hvarje domän finnes en »glavny Ijäsnik» 

 (öfverskogvaktare) med en stab af underlydande rutheniska skogvaktare, alla 

 käcka karlar. Och sådana behöfvas i trakter, där skogsåverkan och tjufskytte 

 bedrifves som handtverk och näring. Mötet i skogen mellan lagöfverträdaren 

 och skogvaktaren resulterar oftast i växlade studsarkulor. Föröfrigt tjänstgöra 

 de talrika skogvaktarna vid de höga herrskapens ofta återkommande hjort-, 

 vildsvins- och vargjakter. 



Beträffande sammansättningen fördelas skogarna i ren barrskog, blandad 

 barr- och löfskog, samt ren löfskog. Barrskogen representeras endast af tallen. 

 Granens nuvarande sydgräns går, som ofvan anförts, genom norra Wolhy- 

 nien; dock tyckes hon, efter spridda, spontana pioniärer att döma, befinna 

 sig i fortsatt utbredning mot söder. Ända ned mot podoliska gränsen be- 

 finnes granen planterad vid herresätena, samt därvid uppnå betydliga dimen- 

 sioner. Granens nuvarande sydgräns i dessa trakter måste därför anses som 

 en historisk gräns. 



A) Rena tallskogar. 



I rena bestånd genomlöper tallen härvarande ståndorters samtliga serier, 

 nämligen sand-, krit- (kalk-), hed-, mull-, kän- och torfserien. Ä vida områ- 

 den äro de hvar för sig förhärskande, ehuru naturligtvis med öfvergångs- och 

 förmedlingsformer mellan hvarandra. 



Sand- (ej flygsand) serien är icke fullkomligt analog med motsvarande 

 bildning i exempelvis Nordtyskland, hvars sandbäddar äro af betydande mäk- 

 tighet. I undersökningsområdet hvilar den föga djupa sanden på fruktbara 

 lerlager, i hvilka tallroten nedtränger. De äro därför endast torra och ofrukt- 

 bara på ytan, 



Kritserien bildar djupa, homogena lager, är liksom sanden humusfattig 

 och tvingar tallen till flackrotsbildning. 



Hedserien sådan den här uppträder på långsträckta åsar eller kägelfor 

 miga kullar, ofta på kambriska eller siluriska lager, skiljer sig i fysikaliskt 

 och kemiskt hänseende betydligt från samma serie i norden, hvarest han 

 kännetecknas af torfartad, grund råhumus (ljungjord), som endast genom stark 

 beskuggning (beståndsslutenhet) omvandlas till mild skogsjord. Ljungens och 

 vaccinéernas svaga utveckling, ståndortens rikare örtflora, samt jordmånens 

 höga kalkhalt modifiera härstädes bildandet af den råa hedmyllan. 



Midlserien äger i norden sin analogi endast i den lagom fuktiga löfängen 

 samt i vissa djuplända bergslaggar, hvarest den alstrar lundfloran och ofta 

 gynnar de ädlare löfträden. Inom härvarande skogar äger mulljorden betyd- 

 ligare djup: å medelgod ståndort omkring en fot, på de bästa ända till 3 ä 

 4'. Detta är Rysslands bekanta »svartjord» (tschernåsjom), som inom mel- 

 lersta Wolhynien når sin nordvästra gräns. Stundom hvilar myllan på ler- 

 bäddar, hvarvid tallen erhåller pålrot, stundom på kritlager, då hon blir flack- 

 rotsträd, ehuru detta förhållande ingenstädes synes återverka på hennes höjd- 

 växt eller benägenhet till starkare grensättning. 



