ÖS* EUG, HEMBERG. 



ten, då gräsvegetationen under längre tid blir särdeles yppig och skördas 

 som höslag. När slåttern ej längre är lönande öfverlämnas marken åt sitt 

 öde och genom förmedling af de här talrikt häckande planteringsfåglarna : 

 nötskrikor, blå- och nötkråkor inflyttar eken, för att i framtiden dominera 

 ståndorten. 



b) Ren, äldre tallskog med enbär, sluten underväxt af annbok. Denna 

 egendomliga tallskogsformation iakttogs flerstädes, synnerligast vid tallens 

 ekvatorialgräns å de från Karpaterna utgående bergsförgreningarna i trakten 

 af staden Kremenez. Här bildar tallen ännu rena reliktbestånd mellan den 

 nu förhärskande löfskogen af ek, lind och annbok. I några af dessa tall- 

 skogar befanns tallen och annboken likåldriga (8o-åriga), hvarvid annboken 

 likväl endast nådde upp till tallens nedre kronförgrening. Det fullslutna 

 underbeståndet hade afkvistat tallarna, hvilka stodo raka och rena som 

 pelare. 



Annbokens rika, nästan årligen återkommande fruktifikation hade i för- 

 ening med agentierna djurvärld, vind- och snödrift gynnat annbokens rika 

 invandring bland tallåterväxlen. 



c) Ren, äldre tallskog med nndervä.xt af enbär hassel. Formationen har 

 samma uppkomstsätt som föreg. litt. a. De verksammaste spridningsagenti- 

 erna för underskogen äro de här ytterst talrikt förekommande ekorrarna, 

 sekunderade af Myoxus glis och avellanarius samt representanter för släktena 

 Mus och Arvicola. 



d) Ren, medelålders och äldre tallskog med snårlik Jindervä.xt af buskarter. 

 När tallskogen å denna ståndort inträdt i medelåldern, inflyttar underväxten, 

 som under tidens lopp ofta sammansluter sig till nästan ogenomträngliga snår. 

 De viktigaste representanterna för denna underväxt äro Evonymus vemicosus 

 (ända till 15' höjd och 5" br.-höjd) och europocus, Cornus sanguinea, som stun- 

 dom uppnår 20' höjd med 6" brösth. -diameter, Sambnciis nigra, Cratosgus, 

 hassel, höga, rankande arter af släktet Ridnis, Lonicera, vildapel och — päron, 

 fågelkörs, svaga stammar af rönn och hägg, Viburnnm lantana, i gläntor Rosa; 

 och Daplwe, högt upp i tallkronorna slingrande Hedera, i skogsgränser och 

 ljusningar nafverlönn samt snår af weichsel, slån, Genista, Cvtisus, Erica caniea 

 och klängande vildhumle. — Härtill komma spridda representanter för löf- 

 träden, såsom ek, alm, lind, silfverpoppel och lönnarna, annbok. sälg, samt 

 sällsynt bok, hvilka småningom höja sig öfver buskvegetationen, för att i en 

 framtid behärska ståndorten. 



Inom föregående fyra tallskogsformationer är markfloran tämligen lik- 

 artad och mer eller mindre utprägladt lundartad. Den för medelfuktiga lägen 

 mest karakteristiska markfloran är: mattor af Hylocomia, vida mattor af Vinca 

 ma/or oc\i minor, Vicia piciformis, Lathytus sylvatica, Fragaria, Pvrohe, Melampyra, 

 Menthif, Potcntilla fragariastrum, Glechoma, Gera?iia, Prunella, Agrimonia, en- 

 staka blåbär, sällan lingon, Betotiica, Sanicula, Asarum europcenm, Cynanchum, 

 Digitalis, Scilla, Aspidinm, Lycopodinm. A fuktigare, mera lundartade lägen: 

 Corvdalis, Tnlipa, Dentaria, Aconitmn napellus, Oxalis, Orchis (flera arter), Atic- 

 monerria, Adoxa, Paris, Convallaricp , Aquilegia, Circcea, Mercurialis, Thalictrum, 

 Asperula, Galeobdolon, lundgräs, Majanthenum, Phcpgopteris jämte ställvis före- 

 kommande mattor af Hylocomia och Dicrana. Vid bäckar och källflöden dess- 

 utom Malachium, Struthiopteris och Arnm maculatnm. 



