1 06* SKOGSADMINISTRATIONÉN. 



skolan. Tillbyggnaden skulle kräfva en kostnad af 44,000 kronor, h varjämte till inventarier 

 förslagsvis upptagits ett belopp af 2,000 kronor. 



Den årliga utgiftsstaten för kursen har beräknats till 22,700 kronor, hvari ej inga 

 ifrågasatta ålderstillägg åt tre ordinarie lektorer. 



Framställningen är hållen i öfvervägande sympatisk och till synes saklig ton. Domän- 

 styrelsen är lika väl ingalunda öfvertygad om lämpligheten af det framlagda förslaget och 

 får fördenskull, under hänvisning till hvad styrelsen i sitt underdåniga utlåtande den 24 

 september 1908 angående skogsundervisningens ordnande anfört rörande den lägre kursen 

 vid skogsinstitutet, härmed ytterligare i denna sak anföra följande. 



Den förutsättning, hvarifrån sökandena i sin framställning utgått, är oriktig. Detta 

 gäller främst de skogsarealer, som skulle kunna komma att stå under privata skogsförvaltare. 

 Af rikets hela utmark, 36,083,147 hektar, utgör den skogbärande arealen 20,707,117 hektar. 

 Afräknas härifrån de allmänna skogarna samt de smärre skogsägare tillhörande hemmans- 

 skogar, å hvilka skogsförvaltare hvarken äro eller torde kunna komma att anställas, återstår 

 allenast en bråkdel, som kan komma under privata skogsförvaltare. På sådant sätt blir det 

 ock förklarligt, att sökandena kunnat från sina stora premisser komma till den slutsats, att 

 allenast tolf (säger 12) från lägre kursen årligen utexaminerade elever skulle kunna fylla 

 behofvet af ej blott privata skogsförvaltare utan äfven af forstliga biträden. De förutsätta 

 vidare, att olika kunskapsmått skulle erfordras för att förvalta statens och enskildes skogar, 

 i följd hvaraf undervisningen skulle vara olika för dem, som önskade ägna sig åt den ena 

 eller andra af dessa skogskategorier. Det torde dock vara ostridigt, att det kunskapsmått, 

 som skall läggas till grund för en skogsförvaltares kompetens, måste hänföras till förvaltnings- 

 objektet, icke till ägaren af skogen. Sålunda kan icke det förhållande, att staten förvärfvat 

 en förutvarande bruksegendom, hafva till följd, att en annan kompetens därefter skulle er- 

 fordras för egendomens skogshushållning än tillförene. Sakförhållandet framstår klarast, om 

 man, såsom i vissa fall sketi, förutsätter, att staten själf eller genom andra fortsätter den 

 rörelse, hvarvid skogens produkter vinna användning, t. ex. järnbruksindustri och såg^'erks- 

 rörelse. Ej blott skogsskötselns innehåll och mål utan ock skogsprodukternas tillgodogörande blefve 

 alltså oförändrade. Någon olikhet skulle möjligen kunna ligga däri, att staten fordrade i 

 någon mån årlig uthållighet i sitt skogsbruk, men den enskilde skogsägaren ville för att 

 fullt utnyttja bättre konjunkturer under vissa tider öka afverkningen öfver normal afkastning 

 och under andra tider möjligen pä ett motsvarande sätt sänka afverkningen för att ej ruinera 

 skogen. En sådan olikhet är emellertid ej ägnad att göra den enskildes skogshushållning 

 vare sig enklare eller lättare. 



Värden af samma objekt fordrar i hufvudsak samma förkunskaper, om resultatet skall 

 blifva lika godt, och det torde vara en statens uppgift att tillse, att sä må kunna blifva för- 

 hållandet. 



Visserligen är det sant, att statens skogshushällnirg i vissa orter varit och ännu är 

 mindre mångsidig än den enskilde skogsägarens. Denna skillnad, som icke berättigar ett 

 lägre kunskapsmått i senare än i förra fallet, utjämnas alltjämt. Inom några af statens 

 revir är skogshushållningen lika mångsidig som å större skogskomplex i enskild ägo, och 

 antalet af dessa statens revir ökas i samma mån som staten i allt större utsträckning själf 

 afverkar och i vissa fall vidare förädlar sina skogsprodukter före deras försäljning. Den 

 förändring, som i detta afseende pågår, framstår tydligt genom att jämföra de summor, som 

 för afverkning å statens skogar ulgifvits under skilda är. För år 1S99 uppgick ifrågava- 

 rande belopp till 141,305 kronor, men tio är senare eller för år 190S till 577,338 kronor. 

 Inom vissa revir torde en sådan bearbetning af skogsprodukterna icke kunna ifrågakomma 

 under den närmaste framtiden. Ett analogt förhållande råder emellertid äfven i fråga om 

 vissa privatskogar. En olika hushållning för statens och enskildes skogar saknar alltså för- 

 utsättning i någon för skogsprodukternas tillgodogörande väsentlig och bestående olikhet. 



Det lägre kunskapsmått, som sökandena anse vara tillfylles för handläggning af den 

 privata skogshushållningen, skulle sannolikt försvaras därmed, att denna hushållning gåfve 

 unga män en för deras uppgift praktisk erfarenhet, som skulle vara ägnad ersätta hvad som 

 bruste i deras förkunskaper. Det skulle på sådant sätt råda en viss likhet mellan en privat 

 skogshushållare och en navigatör, som vid inomskärstrafik hufvudsakligen litade på sin land- 

 känning. Men för dem båda kunna förhållanden inträda, som ställa kraf på andra och 

 djupare kunskaper. Nya uppgifter kunna tvinga skogshushållaren utanför hittills nötta spär, 

 och navigatörn kan vid »tjocka» förlora landkänningen eller föranledas utsträcka sina resor 

 utanför landkänningsområdet. 



Man har emellertid anmärkt, att i fråga om större privatskogar ledningen af hushåll- 

 ningen uppdrages åt en fackman med högskolebildning, hvilken under sig skulle hafva från 



