XA(;RA ANIKlKNINGAR om SKOGBILDANDK IRAD VIU TORNETRASk. Ii;--^ 



Egenskaper, som man finner vara underkastade den största växling, 

 äro bl. a. bladens form och storlek, tandningens styrka och hos trädfor- 

 made exemplar äfven grenvinkeln. Det är i synnerhet variationerna i 

 denna senare, som betinga de tvenne, hvarandra habituellt så olika björk- 

 typer man möter vid Torneträsk. Den ena är utmärkt af en relativt 

 liten grenvinkel och långa raka, uppåtriktade grenar, kronan blir sålunda 

 mera tät och kompakt, och trädet gör ett mera robust intryck. Utmär- 

 kande för denna form är dessutom den stora rikedomen på rosettartade 

 kortskott. Hos den andra är grenvinkeln betydligt större, och kronan 

 blir därför betydligt glesare. Denna form. som för öfrigt utmärkes af en 

 rikare tillgång på långskott, kan i enstaka fall utbildas som hängbjörk. 

 \'erkliga hängbjörkar äro emellertid, såvidt jag kunnat finna, sällsynta i 

 området. De vackraste jag såg anträttades under en tur till Abiskojaure 

 alldeles utmed den sedvanliga turistvägen i Kårsavagges mynning. — 

 Båda formerna växa ofta alldeles bredvid hvarandra och nå ansenliga 

 dimensioner. 



Mera ingående studier öfver björkens variationsriktningar i öfrigt 

 har jag icke företagit och skall i det följande inskränka mig till att med- 

 dela några uppgifter om björkvegetationen af mera allmänt intresse. 



Den björk, som finnes s. om Torneträsk på den flacka slätt, som 

 sträcker sig upp mot fjällkedjans fot, når oftast inga större dimensioner 

 (i allmänhet 3 — 7 m.) Mark-^•egetationen är mestadels hedartad, ofta för- 

 sumpad: träden stå vanligen glest och ha mången gång ett starkt defor- 

 meradt \ttre. På den något starkare sluttningen norr om järnvägen är 

 skogen i alla händelser något frodigare och när vid Björkliden ganska 

 respektabla dimensioner. Löfsprickningen inträffar i regel vid midsom- 

 mar; genom den gulaktiga färg. som är karaktäristisk för de unga 

 bladen, gör emellertid björkskogen häruppe på detta utvecklingsstadium 

 ett helt annat intryck än längre söderut. Nästan ännu kraftigare fram- 

 träder bladens gulaktiga färg på högre nivåer såsom t. ex. vid Vassijaure. 

 hvarest de glesa björkarna lefva i björkregionens öfversta gräns (520 m. 

 ö. h.). Löfsprickningen inträffar här något senare, och bladen bibehålla 

 sin gulaktiga skiftning särdeles länge, ända till de äro i det när- 

 maste fullt utvuxna. Det berörda fenomenet bör säkerligen tolkas som 

 försenad klorofyllbildning och torde ha sin grund däri, att dygnets tempe- 

 ratur under vegetationsperiodens första tid icke blir tillräckligt hög, för att 

 klorofyll skall kunna uppstå i större mängd (jfr Pfefkek, I, sid. 318 — 319). 



Aro bladen ljusare på våren, erhålla de emellertid längre fram på 

 sommaren en djupare grönska än den man finner hos sydligare björk- 

 skogar. Denna omständighet i förening med den stelhet, som förgrenings- 

 typen bibringar träden, för det med sig, att det leende intryck man är 



