124''' TORSTEN I.AfiERBKRf;. 



En ganska egendomlig bladtyp förekommer hos de trädformade 

 exemplar, som dr. SviAKN observerade vid Stenbacken, och af h vilka 

 han godhetsfullt tillställt mig material. Dessa blad äro betydligt mindre 

 än de nu omnämnda, i det närmaste cirkelrunda med slät och otandad 

 eller sparsamt och mycket grundt tandad eller buktad kant, hvilken dess- 

 utom utmärker sig genom en bredare genomskinlig hinnaktig söm (fig. 4). 



Bland alla de aspar jag undersökte, fann jag icke en enda, som 

 visade några spår af blomning, och det är högst sannolikt, att en sådan 

 aldrig inträffar. Aspen håller sig sålunda kvar på platsen genom ute- 

 slutande vegetativ reproduktion. Det hårda klimatet gör sitt skadliga 

 inflytande märkbart icke blott i blomningens undertryckande utan sätter 

 äfven sin prägel på trädens habituella utbildning (fig. i). Som genomgående 

 regel kan sägas, att de aspträd, som nu finnas på platsen, äro till större 

 eller mindre del döda; jag påträffade endast tvenne individ med helt 

 oskadad krona, däraf det ena med en stamdiameter af 22 cm. vid bröst- 

 höjd och en stam af omkring 7 m. i längd, det andra mindre. Ofta dö 

 kronans nedre grenar bort och fällas, och då vanligtvis äfven toppen är 

 torr och afbarkad, blir den bladförande delen af kronan af mycket ringa 

 omfång. Ofta finner man att en hufvudgren efter stamspetsens afdöende 

 gjort försök att ersätta stammen, den förmår emellertid vanligen icke 

 att inrikta sig vertikalt utan fortsätter att växa i horisontal ställning till 

 den tjocklek, som den döda stamdelen själf innehar. Om en sådan 

 gren någon gång lyckas skänka trädet en ny topp, sä sker detta tydligen 

 efter öfvervinnande af stora svårigheter, hvilket framgår af fig. 2. Bilden 

 visar öfre delen af en kullfallen aspstam med bortruttnad spets och ome- 

 delbart under denna en hufvudgren, som under oerhördt stark vridning 

 af veden och egendomlig slyngbildning lyckats inrikta sin öfre del verti- 

 kalt. Äfven denna har emellertid dött bort i spetsen, och tvenne grenar af 

 andra ordningen ha däraf föranledts att tillväxa kraftigare, ehuru i hufvud- 

 sakligen horisontal riktning. Många individ hade, innan de dukat under 

 för klimatets angrepp, sökt rädda sin topp genom att böja ned den i 

 horisontal ställning, hvari den dock endast en kort tid kunnat uthärda. 



De äldre träd, som nu finnas, nå i allmänhet endast upp till 8 m:s 

 höjd, de flesta torde dock hålla 5 — 7 m. Bland döda och kuUfallna på- 

 träffar man dock mången gång exemplar af betydligt större dimensioner 

 och med en kronbildning, som icke gör det oregelbundna och förpinade 

 intryck, hvilket utmärker de nu lefvande träden. Det största exemplaret 

 jag såg, påträffades ungefär i km. öster om Vilkisnjira, där det vuxit 

 i en särdeles frodig lunddäldsvegetation på fuktig mark med stark lutning 

 mot Torneträsk. Nu var det kullfallet och dödt sedan många år. Dess 

 stam mätte 10 m. i längd och hade vid brösthöjd en diameter af 35,7 cm. 



