194* HENRIK HESSELMAN. 



I glasflaskor om 150 gr. med väl inslipade glasproppar invägdes 

 en viss kvantitet af den humusart, som skulle undersökas, i allmänhet 12, 

 i några fall 6 gr. 



För att undersöka organismernas roll vid humusämnenas oxidation, 

 steriliserades en del af profven. Sterilisationen tillgick på så sätt, att 

 glasflaskorna med invägda jordprof nedsänktes under en kvarts timme, 

 ända till halsen i kokande vatten. Följande dag steriliserades de ånyo 

 på samma sätt. 



Såväl de steriliserade som de icke steriliserade profven fuktades 

 därpå med urkokadt vatten, tillräckligt mycket för att täcka jorden med 

 ett tunt vattenskikt. För att utdrifva de luftblåsor, som lätt bildas 

 mellan vattnet och jorden i profvet, insattes glasflaskorna i recipien- 

 ten till en god luftpump. ' Luften utpumpades så långt som möjligt. 

 Längre än till 12 mm:s kvicksilfvertryck vid ett yttre lufttryck af om- 

 kring 770 mm. kunde luftförtunningen i recipienten ej drifvas. För mitt 

 ändamål var dock detta fullt tillräckligt. 



Flaskorna med de på detta sätt fuktade profven vägdes, fylldes med 

 luftmättadt vatten af känd syrehalt, glaspropparna insattes och de med 

 vatten fyllda flaskorna vägdes ånyo. Flaskorna nedsattes sedan i ett 

 kärl med vatten, där de fingo stå i 24 — 91 timmar, olika tid i olika för- 

 söksserier. Temperaturen höll sig under försöken omkring i5°C. Vid för- 

 sökets slut bestämdes syremängden hos totala vattenmängden i flaskorna. 



För beräkning af den ursprungliga syrehalten vid försökets början 

 användes den siffra, som angaf mängden af påfylldt syrehaltigt vatten. 

 Den vattenkvantitet, som åtgått för att genomfukta jorden före påfyll- 

 ningen, har betraktats som syrefri. Dels var nämligen vattnet nyss ut- 

 kokadt, dels utpumpades luften så fullständigt som gärna möjligt. Något 

 märkbart fel kan därför denna vattenkvantitet ej medföra i beräkningen 

 af syreförbrukningen. 



Tabellerna n:o 10 — 14 innehålla fullständiga uppgifter, belysande 

 dessa försök. 



Ett närmare studium af dessa tabeller kan ge anledning till en rätt 

 ingående diskussion om syreabsorptionen hos humushaltiga jordslag. En 

 sådan skulle emellertid föra in på frågor, som ligga något på sidan om 

 det ämne, som behandlas i denna uppsats. För öfrigt torde jag en 

 annan gång få tillfälle att återkomma härtill. Ett par mera framträdande 

 drag hos dessa tabeller må emellertid framhållas. 



Syreabsorptionen är starkast hos de sura, på organiska bestånds- 

 delar rika torfslagen (jmfr. äfven tab. 14). I synnerhet är detta fallet 



Luftpumpen erhölls till låns från Stockholms Högskolas fysiska institut. 



