OM VATTNET? SYREHALT OCH DESS INVERKAN PÅ SKOGSMARKEN. 1 9 7* 



som gå genom de ofvan jordytan befintliga bladen och stammarna ned 

 till de i marken lefvande rötterna. Såsom exempel på dylika växter 

 bland kärrens och mossarnas bebyggare kunna nämnas ängsull- och tuf- 

 dunartema [Eriophorum), vattenklöfver {Menyanthes trifoliatä), missne 

 [Calla palusirts), åtskilliga starrarter {Carex\ fräken \Equisetum) m. fl. 



Särskildt märkliga exempel på anordningar för att förse de i marken 

 lefvande rötterna med luft trättas i tropikernas mangroveskogar och i 

 södra Nordamerikas sumpcypresskogar. Af dessa äro särskildt de sist- 

 nämnda af intresse för skogsmannen, då sumpcypressen äfven spelar 

 roll uti skogsskötseln. Sumpcypresserna nä en betydande höjd och sär- 

 deles ståtliga dimensioner, ehuru de växa på en mark, som säkerligen 

 är lika syrefri, som någonsin de försumpade granskogamas i Xorrland. 

 Men sumpcypressen \ Taxodiian dtsticJmm\ äger vissa, särskildt egen- 

 domliga andningsrötter som växa rätt upp ur dyn öfver vattenytan. 

 Dessa rötter äro rika på luftkanaler och genom dessa föres luft ned till de 

 i den syrefattiga marken lefvande rötterna. Bilden fig. 4 ger en före- 

 ställning om det egendomliga utseende, som en sådan skog företer. 



Men det finnes också växter, som icke visa några särskilda genom- 

 luftningsanordningar, men ändock trifvas i mossar, på hedar och på 

 annan föga eller icke alls genomluftad mark. Hit höra t. ex. ljung- 

 växterna, såsom ljung, kråkbär, odon, rosling \Androyneda polifolia) och 

 tranbär {Oxycoccus palusirts). Hur rötterna hos dylika växter få sitt syre- 

 behof tillfredsställdt är en ännu outredd fråga. Det vore emellertid en 

 intressant botanisk uppgift att närmare utreda den saken. Möjligen äro 

 ljungväxterna mindre känsliga än andra växter för syror och sådana 

 ämnen, som kunna bildas vid rötternas andning i syrefattigt medium. 

 Gentemot de s. k. humussyrorna äro dessa växter som bekant speciellt 

 motståndskraftiga. 



Våra förnämsta skogsträd, tall och gran, sakna emellertid särskilda 

 anordningar för att förse rötterna med luft. Därför bli de också alltid 

 mer eller mindre svagt utbildade på luftfattig mark. I våra mossar är 

 det icke vattnet i och för sig, som besvärar vegetationen, utan det för- 

 hållandet, att detta vatten är syrefritt, så att rötterna icke kunna andas. 

 Syrets betydelse framgår nogsamt af den växtkraft och friskhet, som 

 skogen visar, då vattnet genom starkare rörelse är lufthaltigt. Ännu är 

 det emellertid outredt, hur gran, ehuru dåligt, kan växa på mark utan 

 syre. Visserligen gå granens rötter ganska ytligt, men utom vid sådana 

 tillfällen då den försumpade skogen är särskildt torr, befinna de sig i 

 ett syrefritt eller så godt som syrefritt medium. 



^Markens genomluftning är alltid en fråga af stor betydelse inom 

 skogsskötseln. Många skogsvårdsåtgärder inom den mera intensiva, ra- 



