OM VATTNETS SYREHALT OCH DESS INVERKAN PA SKOGSMARKEN. 20l"^ 



För att göra myrar, som innehålla erforderlig näring för träden 

 skogbärande och de försumpade granskogarna mera växtliga, behöfves 

 som bekant dikning. Dikningen undan.skaffar det syrefria vattnet, be- 

 reder luften tillträde till marken, hvarigenom rötterna kunna andas nor- 

 malt och näringskapitalet i torijorden bringas i mera lättillgänglig form. 

 Torfvens förmultning, som i det syrefria vattnet försiggått ytterligt lång- 

 samt, befordras i högsta grad genom luftens tillträde. Dikningen är 

 därför från växtfysiologisk ståndpunkt mera en åtgärd för att skaffa luft 

 i marken än att bortskaffa vatten. Där grundvattnet står högt eller 

 t. o. m. i själfva ytan men där vattnet är lufthaltigt, rikt på syre, bör 

 man därför ej dika. De skogstyper, som finnas pä sådan mark, äro 

 grankälen\ och vissa former af den örtrika granskogen, granlundarna, 

 som stå grankälen nära. Granen företer på dylika marker en ovanligt 

 frodig växt. Skogen är tät och i regel ovanligt hög, ett betydande 

 virkeskapital finnes på marken, när skogen är mogen. Marken är ofta 

 vattendränkt ända upp i ytan. Det vore att rent ut kasta bort sina 

 pengar, om man ville söka torrlägga dylik mark. Vattnet befinner sig 

 där i mera liflig rörelse och kan därför snart upptaga för rötterna er- 

 forderligt syre. I kanterna af grankälen händer det ju ofta, att vattnet 

 genom hvitmossornas tillväxt bringas att breda ut sig och att stagnera. 

 Då först gör vattnet skada, ty i och med stagnationen inträffar lätt syre- 

 brist i marken. En reglering af vattenafloppet kring grankälen är därför 

 en berättigad skogsvårdsåtgärd, men knappast en egentlig dikning, afsedd 

 att bortskaffa vatten. 



De mera genomförda och större områden omfattande dikningar, som 

 åtminstone staten på senare åren börjat att utföra, böra utan tvifvel så- 

 vida observationerna på försöksfälten å Piteå och Kulbäckslidens krono- 

 parker äro mera allmängiltiga, ha en grundvattenssänkning i de afdikade 

 områdena till följd. Fråga är nu, hvad en sådan grundvattenssänkning 

 kan ha för betydelse för skogen på de torra skogsmarkerna inom det 

 afdikade området. Jag tror, att man bör besvara denna fråga på det 

 sättet, att inom starkare försumpade och på myrar mycket rika områden 

 en sådan grundvattenssänkning bör vara till verklig nytta. En hel del 

 skogsmark, som icke i egentlig mening är försumpad, men som dock 

 ständigt eller periodvis lider af ett högt stående, syrefritt grundvatten 

 kommer att i väsentlig mån förbättras, därigenom att sådant vatten, som 

 hindrar rötternas andning, bortskaffas. I dylika områden kan man sålunda 

 vinna icke allenast de bättre myrarna och de starkt försumpade om- 



^ Om grankälen, se t. ex. Gqnnar Andersson och Henrik Hesselman, Vegetation 

 och flora i Hamra kronopark. Meddelanden från Statens skogsförsöksanstalt. H. 4. 1907. 

 Skogsvårdsföreningens tidskrift 1907. Fackuppsatser. 



