OM GRABARRSJUKAX HOS TALLE^T. ^Z^"-'' 



sålunda lufttyllda håligheter, och själfva äro de äfven genomsatta af hål, 

 så att de många efter hvarandra liggande större luftrummen i barren stå 

 i direkt förbindelse med hvarandra. I detta assimilationsparenkym och 

 i omedelbar anslutning till hypodermis förlöpa de långa hartskanalerna, 

 hvilka likaledes omgifvas af ett skikt starkt förtjockade celler. Assimi- 

 lationsparenkymet fäster sig inåt på centralcylinderns yttersta väfnads- 

 skikt, som utgöres af relativt stora celler, hvilkas funktion det är att till 

 skottet transportera de näringsämnen, som i bladet beredas. Inom denna 

 mantel finner man tvenne ogrenade och genom barret i hela dess längd 

 förlöpande kärlsträngar med en mot öfre sidan vänd veddel och en 

 undre bastdel, åtskilda af en smal kambiumzon. Veddelen är genom 

 smala, af ett cellskikt bestående märgstrålar uppdelad i ett mindre 

 antal skilda afdelningar. De båda kärlsträngarna sammanhållas af ett 

 parti starkt förtjockade celler, hvilka åt båda sidor utbreda sig i omedel- 

 bar anslutning till kärlsträngarnas bastdelar. Den återstående delen af 

 centralcylindern upptages af en mäktig s. k. transfusionsväfnad, som 

 omedelbart ansluter sig till ytterkanten af kärlsträngarnas veddelar. Denna 

 väfnad består af korta, tunnväggiga och med talrika ringporer försedda 

 celler, hvilka ha den uppgiften att ombesörja en allmän och liktidig 

 vattentillförsel i bladets skilda delar. — Äfven inom kärlsträngarnas 

 veddelar finnas enstaka hartskanaler, dock betydligt mindre än de, som 

 förlöpa i assimilationsparenkymet och utan särskilda mekaniska skidor. 



Tidigare stadier af mycelets angrepp af barrens cellväfnad har jag 

 ej varit i tillfälle att undersöka. Jag har sålunda endast genom gransk- 

 ning af äldre barr, i hvilka mycelet redan upphört med sitt nedträng- 

 ande, kunnat draga några slutsatser i berörda afseende. 



Granskar man under mikroskopet ett längdsnitt af ett infekteradt 

 barr, så kan man genast göra den iakttagelsen, att svampen icke före- 

 kommer inom bladets centralcylinder utan uteslutande är begränsad till 

 assimilationsparenkymets område. Om mycelet lefver inom cellerna eller 

 i håligheterna mellan dessa visade sig rätt besvärligt att afgöra. Till 

 en början tog jag för gifvet, att de diafragmaartade cellskifvorna genom 

 svampens angrepp utsögos och tillplattades fÖr att till slut omvandlas till 

 de oregelbundna, brunaktigt färgade, tunna balkar, som^ gå utspända mellan 

 hypodermis och bladets centralc}']inder (jfr fig. 2). Genom att studera 

 själfva öfvergångsområdet mellan den angripna barrdelen och det basala 

 lefvande partiet fann jag emellertid, att denna tolkning icke var tillfreds- 

 ställande. Det förhåller sig nämligen så, att mycelet vid sitt fram- 

 trängande icke når ända ned till de ännu lefvande cellerna. Mellan 

 dessa och det af svampen upptagna partiet finnes inskjuten en zon, som 

 visserligen består af döda och i degeneration stadda celler och cellpro- 



