2 82* SKOGSADMINISTRATION. 



må anmärkas att äfven i dylika fall kräfves, för att den sökande skall kunna tillsättas, kom- 

 petensförklaring från medicinalstyrelsen, hvarjämte samma ämbetsverk står som högsta kon- 

 trollerande myndighet öfver dylika såväl som öfver alla inom landet praktiserande läkares 

 fackliga verksamhet. Någon motsvarande, på högsta yrkeskompetens grundad kontroll före- 

 kommer f. n. icke, hvarken öfver länsjägmästarnas tillsättande, ej häller öfver deras arbete i 

 skogsvårdsstyrelsernas tjänst. Det försök, som i riksdagsutskottets utlåtande gjorts att beteckna 

 skogsvårdsstyrelsernas revisorsinstution såsom en kontroll öfver länsjägmästarnes rent fackliga ar- 

 bete är så iögonfallande sökt och oriktigt, att någon vidare vederläggning däraf är obehöflig. 

 Slutligen må anmärkas, att man f. n. arbetar på att skaffa innehafvarne af de förutnämnda 

 läkaretjänsterna rätt att direkt inträda i pensionskassa, en åtgärd, som också synes vara den 

 naturligaste, hvad länsjägmästarne vidkommer. 



Det måste betecknas såsom i hög grad olämpligt, därest länsjägmästarne för att er- 

 hålla pension, skulle vara nödsakade att öfvergå till ordinarie statstjänst. På detta sätt skulle 

 ju en länsjägmästare till stort men för sitt förutvarande arbetsfält nödgas att skilja sig från detta 

 innan ålder eller andra omständigheter gjorde en dylik skilsmässa önskvärd. För den vid 

 framskriden ålder till revirförvaltare nybefordrade f. d. länsjägmästaren skulle åter öppna 

 sig ett nytt, omfattande arbetsfält, hvarmed han endast så småningom skulle kunna göra sig 

 fullt förtrogen. En sådan anordning af länsjägmästarnes pensionstörhållanden skulle alltså 

 vara ägnad att befordra täta tjänstebyten, något som måste anses i lika grad förkastl-gt pä 

 länsjägmästarens såväl som på revirförvaltarens arbetsfält, där i båda fallen en på persjnlvg 

 erfarenhet grundad ingående kännedom om lokala förhållanden är behöflig för nående af 

 ett godt arbetsresultat. Icke häller finnas några som hälst skäl, som antyda att för länsjäg- 

 mästaretjänsten skulle kräfvas mera vigör och ungdomlighet än för revirtjänsten, snarare 

 tvärtom. I Kalmar läns norra och södra landstingsområden bestridas sålunda länsjägmästare- 

 tjänsterna af tvenne pensionerade f. d. revirförvaltare om resp. 70 och 72 år. 



I synnerhet för de extra skogstjänstemännen skulle en anordning af länsjägmästarnes 

 pensionsförhållanden på sätt, som i riksdagens skrifvelse föreslås, vara i hög grad ofördel- 

 aktig, enär den praktiskt sedt, skulle öka de extra befattningarnes antal med ett 20-tal, d. 

 v. s. länsjägmästaretjänsternas antal, utan motsvarande ökning af ordinarie platser. En ännu 

 sämre proportion mellan extra och ordinarie platser än den redan nu rådande, synnerligen 

 ofördelaktiga, skulle alltså inträda och därmed än ytterligare förskjutning till det sämre af 

 befordringsåldern till i:sta grads tjänst inom skogsstaten. Då denna enligt medeltal för ti- 

 den efter år 1900 är så hög som 39 — 40 år samt följer efter en tjänstgöring såsom e, skogs- 

 statstjänsteman af c:a 15 år, måste det uppenbart vara oförenligt med statens sanna intressen, 

 att anstalter träffas, som ytterligare skulle försena de e. skogstjänstemännens befordran. En 

 försening af befordringstiden med alla därmed följande konsekvenser, såsom ökad beford- 

 ringsafgift, senare ålderstillägg o. s. v., skulle också i föreliggande fall vara i högsta grad 

 orättvis, enär den skulle drabba en vida öfvervägande majoritet lägre och senare aflönade 

 e. statstjänstemän till förmån för en liten minoritet högre och tidigare aflönade länsjäg- 

 mästare. 



Den kompensation, som i riksdagsutskottets utlåtande ställes i utsikt för skogsstatens 

 extra tjänstemän för de olägenheter, som konkurrensen med länsjägmästarne skulle medföra, 

 nämligen att de förra utan att riskera återinträde i statstjänst skulle kunna »förbättra sin 

 ekonomiska ställning i skogsvårdsstyrelsernas tjänst», blir mindre lockande i betraktande af 

 det godtycke, som så ofta kommer till synes vid valet af länsjägmästare, och är i hvarje 

 fall en fördel, som endast kan komma få till del, under det den försenade befordran skulle 

 drabba alla. Hvem garanterar för öfrigt, att skogsvårdsstyrelserna ej komme att sänka läns- 

 jägmästarelönerna, därest dessa tjänster blefve meriterande för statstjänst, och sålunda den 

 risk, som f. n. i viss mån kan sägas åtfölja desamma, bortfölle? 



