3o8* TOR JONSON. 



Jämföras de nyss i tab. VI anförda siffrorna med dylika från Om- 

 bergs kronopark, visar sig hos detta senare material en ofta mångfaldigt 

 större ansvällning å stubbdiametern än hos det förra, och är ansvällnin- 

 gen särskildt stor hos de i naturskogen uppväxta, mera fristående trä- 

 den, ehuru väl äfven i de väl slutna planteringarna i medeltal större stubb- 

 diameter förekommer än t. ex. å det från Danmark eller Dalarna häm- 

 tade materialet. 



Detta torde sammanhänga med rent lokala förhållanden. Då rot- 

 ansvällningen naturligtvis ej infinner sig utan orsak, men dock ej är 

 nödvändig för att motstå afbrytning, ty någon extra förstärkning utöf- 

 ver normala byggnaden behöfves ej för detta ändamål, måste den anses 

 ha till uppgift att göra tjänst vid trädets »förankring» i marken. Be- 

 hofvet häraf framträder mindre hos träd med pålrot, men den med flack- 

 rot försedda granen måste i allt högre grad utveckla denna öfvergång 

 mellan stammen och de fästande rötterna, ju större påfrestningen och ju 

 lösare och grundare de jordlager äro, där rötterna söka fäste. Fria och 

 exponerade lägen med dålig slutenhet inom bestånden, stor höjd och 

 rik krona äro sålunda faktorer som öka påfrestningen. Lägger man 

 härtill den tämligen lösa jordmånen, finnas på Omberg alla förutsätt- 

 ningar för utbildning af stark rotansvällning speciellt i naturskogen och 

 mindre i planteringarna. 



Förutom dessa faktorer är mycket sannolikt att t. ex. rotröta kan 

 utöfva ett direkt mekaniskt inflytande på diametertillväxtens storlek på 

 så sätt, att en förstöring af de inre partierna tvingar ett lifskraftigt träd 

 att återvinna nödig hållfasthet genom förstärkning af yttre vedlagren. 

 Ansvälld rot anses ju också allmänt som ett säkert tecken på röta. 

 Äfven om vid en undersökning andra här ej nämnda faktorer skulle visa 

 sig ha inverkan på rotansvällningen, torde emellertid de ofvan anförda 

 med fullt skäl anses tyda på, att rotansvällningens storlek i mycket hög 

 grad är af individuell och lokal natur, hvilket är af vikt att observera 

 om man vill upprätta allmänna afsmalningstabeller. 



Denna påvisade rotansvällning hos normalvuxna träd kan ju knap- 

 past benämnas en abnormitet, utan visar endast, att den för trädets öfre 

 regioner gällande lagbundenheten tager sig annat uttryck i stammens när- 

 mast marken belägna del. Vid aktgifvande å sidolinjens krökning visar 

 sig nämligen, att den från toppen utgående, mot axeln mer eller mindre 

 starkt konkava kurvan ett stycke från marken har en vändpunkt och 

 öfvergår därefter till starkare eller svagare konvex. 



