OM GRÅBARRSJUKAN HOS TALLEN, DESS ORSAK OCH VERKNINGAR. 359^' 



Beträffande de på de angripna barren understundom uppträdande 

 svarta fläckarna och tvärbanden kan jag äfven göra ett tillägg. Jag har 

 redan förut framhållit, att dessa fläckar icke kunna tillmätas någon större 

 vikt såsom specifika symtom på gråbarrsjuka, då de understundom saknas 

 helt och hållet. Frågan om deras uppkomst lämnade jag obesvarad. Under- 

 söker man emellertid nyligen infekterade, ej ännu dödade barr, som bör- 

 jat gulna, finner man, att den gula färgen understundom afbrytes af 

 klara fläckar och band — till formen fullt öfverensstämmande med de 

 på senare stadier uppträdande svarta — som mot ljuset äro alldeles ge- 

 nomskinliga. En mikroskopisk granskning af dylika partier gifver vid 

 handen, att väfnaden är helt och hållet impregnerad med ett harts- eller 

 oljeartadt ämne, som med lätthet bortlöses af alkohol. Denna väfna- 

 dernas fläckvisa impregnering torde bero därpå, att hartskanalerna på 

 något sätt skadas genom svampens angrepp, så att lokala utgjutningar 

 uppstå. Genom hartsämnenas så småningom skeende omvandling mörkna 

 sedermera dessa fläckar allt mera och bli till slut becksvarta. 



Jag öfvergår härmed till frågan om gråbarrsjukans uppträdande. 

 Gråbarrsjukans sätt att angripa träden erbjuder så många anmärk- 

 ningsvärda detaljer, att en närmare framställning af denna sak må anses 

 berättigad. Först då några ord om tallarnas infektionsmöjligheter. Fäster 

 man sig till en början vid deras ålder, så torde man kunna säga, att 

 inga åldersklasser förskonas från angrepp. Äfven om tallarna synas vara 

 mest utsatta vid en ålder af lo — 30 år, såga de ingalunda fria hvarken förr 

 eller senare. Mången gång finner man nämligen knappast mer än fots- 

 höga småtallar starkt infekterade. A andra sidan föreligga uppgifter om 

 angrepp af gråbarrsjuka på 150-åriga träd, och såvidt jag kan se, finnas 

 inga hinder för ett angrepp vid än mera framskriden ålder. Kronornas 

 höjd öfver marken spelar sålunda knappast någon större roll ur infek- 

 tionssynpunkt. Som ett belysande exempel på denna sak kan jag an- 

 föra en iakttagelse från ett med glest ställda tallar bevuxet ljungfält i 

 närheten af Holma gård, N. Solberga socken i Småland. Här funnos 

 flera småtallar, hvilka genom betning blifvit deformerade till öfver mar- 

 ken utbredda, låga dynor med så tätt sittande barr och grenar, att man 

 endast med en viss svårighet kunde köra en käpp genom dem. Af 

 dessa visade sig ett exemplar så starkt angripet, att det på afstånd 

 tedde sig som en helt grå tufva i ljungen. Som en motsats härtill 

 kunna ställas de 15 — 18 m. höga, i närheten af Saltskog, Söderman- 

 land, observerade tallar, hvilkas kronor voro gråa alltigenom från sina 

 nedersta grenar upp i topparna. 



Af mycket stor betydelse för infektionen är däremot trädens plats 



