OM GRÅBARRSJUKAN HOS TALLEN, DESS ORSAK OCH VERKNINGAR. 365* 



diagnosen, och så har man låtit det därvid bero. Man må ju erkänna, 

 att distinktioner ej äro erforderliga, så länge man icke förmår göra nå- 

 got för att hindra angreppen. Här gäller dock att man för att bota 

 först måste känna sjukdomens väsen. Äfven om man för närvarande 

 icke vet några medel för flera sjukdomars bekämpande, följer ju icke 

 nödvändigt däraf, att sådana icke i en framtid kunna uppfinnas. Önsk- 

 ligt synes det mig därför vara, att man lade mera vikt vid barrsjuk- 

 domarnas särskiljande och framför allt, att benämningen »skytte» icke 

 användes för att beteckna andra angrepp än dem, som härröra från den 

 verkliga »skyttesvampen», LopJiodenniuni pinastri. Såsom af den ofvan 

 lämnade framställningen torde framgå, är gråbarrsjukan redan till det 

 yttre en så karaktäristisk sjukdom, att någon förväxling med skytte icke 

 behöfver ifrågakomma. 



Det är ju klart, att man ej kan anse denna sjukdom ha någon be- 

 tydelse i praktiken, så länge den håller sig till enstaka träd. Förhållandet 

 blir dock ett annat, när den med samlad styrka uppträder inom ett be- 

 gränsad! område. Och då den med förkärlek angriper tallar på lo till 30 

 år, följer däraf, att man ofta nog kan konstatera sådana koncentrerade 

 angrepp i planteringar och kulturer. Man kommer också snart till den 

 uppfattningen, att gråbarrsjukan för de unga tallbestånden är en fiende 

 af långt allvarligare art. 



Sjukdomar, som uteslutande hålla sig till blad och barr, äro att anse 

 såsom betydligt mindre farliga än de, hvilka angripa trädens veddelar. 

 De senare äro ju såsom rötorna oftast kroniska och leda mycket säkrare 

 till fördärf än de förra, hvilka äro af mera öfvergående art. Under det 

 att ett stort antal vedsjukdomar medför en förstöring af de ledande 

 banorna och på sådant sätt verkar hämmande på ämnestransporten inom 

 växtkroppen, ha bladsjukdomarna en mera tillfällig nedsättning i assi- 

 milation till följd. Blifva bladen tillräckligt starkt angripna, uppkommer 

 sålunda ett hungertillstånd, som icke förfelar att sätta sin prägel på 

 trädets yttre gestaltning. En sjukdom af detta slag kan ju äfven blifva 

 dödlig, om trädets motståndskraft af en eller annan anledning är för- 

 svagad, eller om angreppet är så kraftigt, att all näringsberedning upp- 

 hör. Så veta vi ju, att exempelvis skyttesvampen är mycket ödesdiger 

 för tallarna i deras första år. Ju äldre träden blifva, dess större blir äfven 

 deras motståndskraft. Detta sammanhänger därmed, att de då förfoga 

 öfver en större assimilationsyta och vid behof ha större kvantitet upp- 

 lagsnäring att tillgå. Därför förmå nog träd i mera framskriden ålder 

 lättare uthärda ett svampangrepp, äfven om bladmassan skulle vara an- 

 gripen till en mycket hög procent; bladen fällas ju på hösten, och blad- 

 verket förnyas till ett följande år. Inträffar då icke en ny infektion, 



