den allmänna uppfattningen om skogsskötseln börjat mer och mer be- 

 stämdt fordra, att naturem egen fortplantningsförmåga skall i största utsträck- 

 ning utnyttjas, där detta låter sig göra. 



Yxan rätt skött är och förblir vårt främsta skogskulturredskap, 

 men å andra sidan där naturens förmåga att alstra skog inom rimlig 

 tid synes tryta, eller där förutsättningarna saknas, där bör människan 

 hjälpande träda emellan med skogskulturarbeten. 



Skogsmannen söker följaktligen ordna afverkningen sa, att hygges- 



Fig. 3. Finnplog och klösharf 

 (Obs. den tveklufna billen och skaklarnas utseende på flnuplogen).'^ 



trakterna blifx^a så små som möjligt och att fröträd lämnas där dylika 

 finnas att lämna, vidare söker skogsmannen leda af^^erkningarna så, att 

 hyggestrakterna blifva så litet som möjhgt utsatta för vindens inflytande. 



Då man sålunda sörjt för, att frötillgång finnes, skulle man vara 

 frestad tro, att återväxten vore absolut betryggad, men att detta under- 

 stundom visar sig falskt, ha väl de flesta fått erfara. 



Orsaken härtill är i främsta rummet att söka hos skogsträdens 

 egenskap att endast med vissa års mellanrum bära kött, ty då som 

 hos granen kottåren kunna låta vänta på sig i 5 — 6 år och hos tallen 

 betydligt längre inses att, om af\'erkningen utföres utan tanke på när 

 fröår är att vänta, marken kan hinna förvildas så, att den, då fröår 

 inträffar, är så godt som oemottaglig för fröet. 



Svåremottaglig för fröet säges marken vara, om den är betäckt af 

 mossor, ljung, gräs, ris och annat »skogsogräs». Man kan ju finna 

 hyggen med utmärkta fröträd, som ännu efter ett 10-tal år ligga utan 



