1 6 FÖRESKRIFTER RÖRANDE ALLMÄNNA SKOGARS INDELNING. 



för resten, vi vana skogsmän kunna, liksom läkaren, öfva blicken för diagnosens 

 ställande. Vi låta icke lura oss af beståndets utseende för närvarande. Om 

 vi t. ex. ha framför oss ett granbestånd som f. n. sätter föga tillväxt så är 

 därför icke sagdt att markens bonitet i och för sig själf är dålig. Granbe- 

 ståndet har kanske uppväxt under beskuggning af ett mer eller mindre tätt 

 tallbestånd, och när vi krafsa i mossan kanske vi hitta de gamla tallstub- 

 barna. Som sagdt, skogsmannens blick i detta hänseende kan skärpas, men 

 jag medger, att man måste vandra i skogarna ganska många år under oupp- 

 hörligt iakttagande, innan man blir förtrogen med skogens egenheter. 



Jägmästaroi II. Petterson. Jag vill på det lifligaste instämma i den kri- 

 tik dr. Gunnar Andersson riktade mot den gängse boniteringen. De växtlig- 

 hetsgrader, som vid skogsindelningsförrättningarna åsättas hvarje bestånd, ha 

 nog mycket ringa värde. 



LyckHgtvis behöfva vi inga dylika siffror för att nå skogsindelningens 

 syften. Af dessa nämnde baron Hermelin ett, att upprätta en god karta, 

 efter hvilken man lätt kan finna sig till rätta i skogen. För det ändamålet 

 behöfver kartan stödet af en kortfattad beståndsbeskrifning, som innehåller 

 alla för orienteringen nödvändiga upplysningar. Men därutöfver ha hushåll- 

 ningsplanerna ofta upptagit en massa detaljerade beskrifningar öfver markens 

 och skogens beskaffenhet. Afsikten härmed var ursprungligen att möjliggöra 

 en kontroll på papperet af de åtgärder, som förrättningsmannen föreslog i 

 planen. Dessa synpunkter böra vi numera ha vuxit ifrån. Hur en skog 

 skall skötas kan endast afgöras ute i skogen, och kontrollen af hushållningsplaner 

 bör därför förläggas dit. Sedan så skett kunna de omständliga bestånds- 

 beskrifningarna, inklusive boniteringssiffrorna, saklöst utgå. 



Om alltså förfärdigandet af en god karta, kompletterad med en kort- 

 fattad beståndsbeskrifning, må anses som en viktig uppgift för skogsinde- 

 laren, så. kan jag dock alls ej gå med på, att dennes verksamhet bör in- 

 skränkas härtill. Hur väl revirförvaltaren än känner sina skogar, har det 

 nämligen utan tvifvel sin mycket stora betydelse, att hvarje skog minst hvart 

 tjugonde år öfvergås med en systematisk rekognoscering, hvarvid antecknas 

 allt, som under perioden bör göras i de olika bestånden. Endast härigenom 

 vinnes den öfverblick öfver förvaltningsområdet, som utgör villkoret för ett 

 målmedvetet skogsvårdsarbete. Därmed är ju icke sagdt, att dessa åtgärds- 

 förslag skola af förvaltaren slafviskt följas — de ha likväl sitt värde som en 

 god ledning. 



Som ett resultat af denna allmänna rekognoscering i förening med nödiga 

 taxatoriska förarbeten bör afverkningsheräknhigen framgå. Det är med utom- 

 ordentlig tillfredsställelse jag här i afton hört en, såvidt jag förstått, enhällig opi- 

 nion mot det tidigare formelväsendet på detta område. Visserligen har jag 

 själf varit med om att söka framställa en mekaniskt tillämplig formel för af- 

 verkningsberäkningen, men detta skedde i det negativa syftet att bevisa den 

 påbjudna formelns ohållbarhet och under den då riktiga förutsättningen, 

 att en fri pröfning af hvarje enskildt fall ej medgafs. Har man däremot 

 tillfälle till en dylik fri pröfning, då är denna naturligen vida att före- 

 draga. Man kommer, som här sagts, utan tvifvel längst med att slopa 

 formlerna och använda sitt förnuft. Men härvid får man akta sig för en 

 annan ytterlighet — att öfverskatta förnuftets förmåga att omedelbart fälla 

 ett riktigt utslag. Man kan i regel icke på rak arm och endast vägledd af 



