1 8 FÖRESKRIFTER RÖRANDE ALL]\IÄNNA SKOflARS INDELNING. 



ett sådant särskiljande har ganska stort värde. När man med ledning af 

 planen skall utse årets stäraplingstrakter, vill man under en grankonjunktur 

 uppsöka bestånd med huggfärdig gran, under en tallkon junktur sådana med 

 huggfärdig tall. Jag gör därför i beståndsbeskrifningen, med skiljande på 

 tall och gran, en anteckning om virkesmassan under och öfver 20 cm. i 

 hvarje bestånd och inför på raden under, med samma klassificering, be- 

 ståndets huggfärdiga virkesmassa. Genom att till sist båda summorna, be- 

 ståndets hela virkesmassa och den huggfärdiga delen däraf, reduceras till 

 kbm. per hektar möjliggöres en ytterst bekväm kontroll af planen. Kon- 

 trollanten behöfver endast på några få dagar gå öfver en skog, som det 

 tagit månader att uppskatta, och i hvarje -eller vissa bestånd jämföra planens 

 siffror med verkligheten. »Här säger förrättningsmannen, att det finnes så 

 många kbm. per har. Är det rimligt? Och däraf anser han så många kbm. 

 per har huggfärdiga. Är det rimligt?» Genom att på detta sätt taxerings- 

 arbetets slutresultat kunna direkt kontrolleras ute på marken blir den tids- 

 ödande sififergranskningen strängt taget onödig. 



En annan bekväm verifikation på taxeringsarbetets utförande, särskildt 

 hvad separeringen i huggfärdig och icke huggfärdig skog angår, får man 

 genom att i profträdslängden särskildt beteckna de stammar, hvilka vid taxe- 

 ringen upptagits som huggfärdiga. Dessa stammars efteråt uträknade ålder 

 och tillväxt ge en god uppfattning om hur detta åtskiljande försiggått. 



Jägmästare Scltottc. Beträffande markboniteten kan jag vittna om, huru 

 svårt det är att bestämma den i enlighet med skogsindelningscirkulärets före- 

 skrifter. I Norrland finner man t. ex. å tallhedarna vacker tallskog, som 

 man skulle vilja beteckna med växtligheten 0,7, men tänkte man på å dylik 

 mark invandrad gran kanske man ej finge sätta högre siffra än 0,2. På 

 ljunghedarna i södra Sverige är humuslagret ofta mäktigt och med hänsyn 

 till det och öfrig kännedom man har om den marken, ville man kanske 

 uppskatta den till 0,9. Men så finnes å dylik mark ofta ett glest tallbe- 

 stånd, hvars växtlighet endast är 0,4.^ Det är således tydligt, att det dr. 

 Gunnar Andersson betecknade såsom humbug, är det. 



I öfrigt tror jag att dr. Gunnar Andersson och öfverjägmästare Wallmo 

 — jag får bedja om ursäkt, att jag blandar mig i striden mellan dem — 

 tala om två skilda saker. Den förre åsyftar markens näringsfysiologiska 

 värde, den senare skogens växtlighet. Det kan ju hända, att skogsmannen 

 kan ha nytta af en siftVa för skogens .växtlighet, men den är ju redan an- 

 gifven i beståndsbeskrifningen med trädens ålder och höjd. 



D:r Gunnar Andersson. Sällan torde en opponent gifvit den angripne 

 så utomordentligt goda vapen i händerna som min vän öfverjägmästaren 

 Wallmo gaf mig. Icke en enda gång såg han vid sin bonitetsuppskattning 

 annat än uppåt, i trädkronorna, på stammarna, bara på träden, aldrig på 

 marken, hvars bonitet han uppskattade. Det skulle vara högst intressant, att 

 en gång föra honom, som är så säker i markuppskattningen, med mig upp 

 till exempelvis Spetsbergen, där det »nakna jordkadavret» ligger blottadt och 

 bedja honom där göra bonitetsuppskattning. Då finge vi se hvad hans 

 metod döge till. Jag är alldeles viss, att hans upplysningar om den för- 

 öfrigt högst växlande och delvis ypperliga markens bonitet skulle bli af jäm- 



' Hade samma mark varit planterad med gran, hade man nog ej tvekat att angifva. 

 växtlighetsgraden till i. 



