2 o FÖRESKRIFTER RÖRANDE ALLMÄNNA SKOGARS INDELNING. 



Beträffande jägmästaren Pettersons yttrande ville talaren endast erinra 

 om att en på blott och bart »sunda förnuftet» grundad afverkningsberäkning 

 icke skyddade för öfverafverkning, utan att en dylik beräkning ju alltid måste 

 jämföras med en på arealen eller virkesmassan grundad afverkningsberäkning 

 för att trygga en uthållig afkastning. 



Dr. II. Hesselnian. Då bonitetsfrågan kommit fram under diskussionen 

 och då denna närmast är af naturhistorisk art, vill jag med några ord beröra 

 densamma. Jag vill då genast säga, att jag sluter mig till de åsikter, som 

 uttalats af herrar G. Andersson, G. Schotte och H. Petterson. Jag kan förstå 

 öfverj äg mästare Wallmos uppfattning, han har hämtat sin erfarenhet från mel- 

 lersta Sverige, där vi många gånger ha att göra med vackra, välskötta skogar. 

 Här producera nog bestånden mången gång så mycket, som marken kan 

 förmå. En sådan bonitetsuppskattning som den som öfverjägmästare Wallmo 

 förfäktat, kan ju då ha någon betydelse. Däremot måste jag ställa mig i 

 bestämdaste motsats till den åsikt, som framlagts af jägmästare INIaass och 

 «om förmodligen afser landet i dess helhet. En sådan bonitetsuppskattning, 

 antagen för och tillämpad i hela vårt land, skulle innebära en öfverhängande 

 fara särskildt för utvecklandet af Norrlands skogsskötsel. Här ha vi utan 

 tvifvel vidsträckta områden, där skogens beskaffenhet långt ifrån är sådan, 

 som är möjlig på grund af markens natur. De områden här och där, som 

 af en eller annan anledning blifvit skötta, framstå som oaser gentemot andra 

 mera tröstlösa vidder, ehuru marken är densamma. En bonitetsuppskattning 

 efter beståndens beskaffenhet skulle särskildt i Norrland föra utvecklingen i 

 baklås. I stället för att dekretera en bestämd och allmängiltig metod för 

 bonitetsuppskattningen, böra vi närmare utreda lagarna för markens produk- 

 tionsförmåga, ty endast genom kännedomen af dessa kan man erhålla en 

 rationell metod för en bonitetsuppskattning, som möjliggör en vidare utveck- 

 ling. Gentemot öfverjägmästare Wallmos yttrande angående Spetsbergen vill 

 jag framhålla, att resan dit är, såvidt försöken skola utföras på de af herr 

 Wallmo föreslagna sätten, alldeles onödig. De föreslagna trädslagen växa där 

 ej — af klimatiska orsaker. Saken är ju den, att det här gäller att obe- 

 roende af växttäcket, bedöma markens produktionsförmåga — på grund af 

 dess kemiska, fysiska och — man kunde äfven säga — mikrobiologiska egen- 

 skaper. Ännu ha vi långt till en dylik bonitetsuppskattning, — jag trotsar 

 öfverjägmästare Wallmo att han kan utföra en dylik bonitetsuppskattning. 



Öfvcrjägiuästare WaUnio. Efter de upplysningar, jag af doktor Hessel- 

 man erhållit, behöfver jag ej resa till Spetsbergen och Kung Karls land 

 för att bestämma boniteten därstädes. Jag kan nämligen göra det nu på stående 

 fot. Ty, eftersom hvarken björk eller tall eller lärk kunna växa där, så är 

 boniteten lika med o. Ja, med anledning af markens relaterade fula egen- 

 skaper, så skulle jag till och med vara böjd att sätta boniteten till oo! 



Jägmästare P. O. Welaudcr. Med stort inträsse har jag hört på diskus- 

 sionen om grunder för en rätt skogshushållning, men jag kan ej neka, att 

 behållningen däraf synes mig ganska mager. Det har bland annat sagts, att 

 vi böra vid bestämmandet af afverkningsbeloppet öfvergifva omloppstider och 

 alla formler och i stället lita till något, som jag ställer mycket högt här i 

 världen, ■ — vårt sunda förnuft. Jägmästare Petterson förordar, att hvarje 

 bestånd skall betraktas som ett helt för sig och underkastas den afverkning, 

 som dess vård kräfver, då den årliga afverkningen på en skog naturligen 



