2 2 H. NORDENADLER. 



Men hvad kan det nu bero på, att statens skogar proportionsvis icke lämna 

 så stor af kastning som de väl skötta enskilda skogarna? 



Denna fråga berördes delvis vid den diskussionsafton, som Skogsvårds- 

 föreningen anordnade den 6 november, då det af öfverjägmästaren Wallmo 

 ifrågasattes, om tiden nu icke vore inne att lämna skogstjänstemännen större 

 frihet vid utöfvandet af sin verksamhet. Jag anser nämligen, att den oför- 

 delaktiga domen öfver statens skogar i första handen är beroende af den 

 ringa frihet revirförvaltaren äger vid skötseln af sitt revir. Han har en massa 

 föreskrifter att rätta sig efter, som ju i vissa fall kunna ändras, på därom 

 gjord framställning, men bunden måste han dock känna sig. Och hvem arbetar 

 med större ifver, större intresse och gynnsammare resultat, en arbetare, som utan 

 hinder kan begagna sig af sina lemmar, eller en som har händerna bundna? 



Den i privat tjänst anställde skogsförvaltaren äger däremot full frihet 

 att efter sitt sunda förnuft sköta den honom anförtrodda skogen. Han be- 

 höfver icke så noga följa en uppgjord hushållningsplan utan kan utan före- 

 gående mångskrifveri hjälpgallra ett bestånd, som kanske icke beräknats hem- 

 falla under dylik afverkning under löpande indelningsperiod, han kan ägna 

 hvarjc bestånd inom skogen den vård detsamma kräfver utan att fråga någon 

 till råds, och han bör ju dessutom bäst känna till sin skog och hvilka åt- 

 gärder, som där böra vidtagas. 



Genom allt för stränga föreskrifter skapas inga dugande skogsmän, så- 

 dant släppar endast intresset och verkar hämmande. Mången torde nog dra 

 sig för att sätta en hel apparat i gång med mer eller mindre onödiga skrif- 

 velser, då det gäller att få ett eller annat träd afverkadt, som, efter hvad 

 hans sunda förnuft säger, bör bort i skogsvårdens intresse, men som af en 

 eller annan anledning icke upptagits till afverkning i gällande hushållningsplan. 



Som ett belysande exempel hur opraktiskt det kan vara att alldeles från- 

 taga revirförvaltaren bestämmanderätt vid afverkningsfrågor vill jag endast 

 nämna, att vid en inspektion å en häradsallmänning — detta hände visser- 

 ligen för cirka 15 år sedan — vederbörande öfverjägmästare fann en frisk 

 tallstubbe inom ett bestånd, som icke skulle underkastas någon afverkningsåt- 

 gärd under indelningsperioden jämlikt gällande hushållningsplan. Vid fråga hvar- 

 för detta träd afverkats, upplystes det, att trädet i fråga varit angripet af topptorka 

 och sålunda i skogsvårdens intresse borde afverkas. Vederbörande öfverjägmästare 

 invände då: »Ni får inte hugga ett enda träd utan att fråga domänstyrelsen!» 



Förhållandena äro visserligen nu något annorlunda, men det står dock 

 kvar — åtminstone beträffande sådana skogar, för hvilka hushållningsplaner icke 

 fastställas blott »till ledning för skogsskötseln», d. v. s. sådana, som stå under 

 skogsstatens omedelbara vård och förvaltning — att vill jag afverka ett träd 

 utom planens föreskrifter, måste jag gå in till vederbörande med skrifvelse 

 i ärendet. Revirförvaltarna ha tillräckligt med skrifgöromål ändå, som upptar 

 deras tid och hindrar dem från de för en god skogsvård oundgängliga be- 

 söken i skogarna. 



Månne det icke skulle låta sig göra att fastställa alla hushållningsplaner 

 »till ledning», sedan det utrönts, genom vederbörlig skogsindelning, hur stor 

 årlig afverkning, som kan och bör uttagas. En förståndig och intresserad 

 skogsman skall då helt säkert på bästa sätt uttaga det bestämda afverknings- 

 beloppet, och skulle det visa sig, att en eller annan icke skulle vara till- 

 räckligt förtrogen med sin skog eller icke ha den sanna skogsblicken — ja, 



