52 MINESVARDEN A ALB. NILSSONS GRAF. 



kärlek och forskarenit som förr. Efter de botaniska sommaröfningarnas slut 

 disponerade N. för ett par månader fritt öfver sin tid, och han använde 

 regelbundet denna ledighet till studieresor rundt allt Sveriges land. Denna 

 sista eftersommar styrde han kosan till Wassijaure i Torne Lappmark. Hem- 

 kommen därifrån led han af någon slags opasslighet, som dock troddes vara 

 en förkylningssjukdom af öfvergående natur och till en början kanppast in- 

 gaf allvarliga farhågor vare sig hos honom själf eller hos hans omgif- 

 ning. Under sin nödtvungna tjänstledighet förblef också N. alltjämt intresserad 

 af sina läroämnen och därmed i samband stående frågor, och den litteratur, 

 som han behöfde för sina oafslutade specialstudier, ville han alltjämt behålla 

 i sin närhet. Han hoppades ju, att hälsan skulle vända åter, att allt skulle 

 blifva bra igen — till våren. 



I mars igo6, då solen drog kälen ur jorden, och trädens knoppar bör- 

 jade svälla, gick likväl lektor N. bort. Att han dött af kräfta blef klart först 

 efter hans död, den mindre sjukdomen hade in i det sista maskera den vida 

 större. Vi kunna prisa N. lycklig att så skett, ty han fick därigenom dö 

 den död, som redan Ctesar betecknat såsom den mest önskvärda, den ovän- 

 tade. Han fick sluta, medan han ännu stod i kraftens ålder, då han allt- 

 jämt såg sia erfarenhet vidgas, såg nya, obrutna arbetsfält öppna sig i natu- 

 rens rike, där inga gränser, endast flyttbara skrankor gifvas för forskaren. 



Här är hvarken plats eller man att döma öfver den bortgångnes lifs- 

 gärning, men för de unga, som aldrig lärde känna honom, kan jag berätta, 

 hur han tedde sig för sina lärjungar, — de äldre veta det redan. Lektor 

 N. var mån därom, att ingen blef efter i hans ämne, men sökte på samma 

 gång uppmuntra till själfständigt arbete utöfver den gifna kursen. Mot lär- 

 jungar stod han oberörd af allt personligt partitagande, var fast och rättvis, 

 men först och sist en god lärare, som alltid ville hjälpa, aldrig stjälpa. Han 

 glömde- aldrig, att vi lära, icke för skolan, men för lifvet. Sakligt och genom- 

 tänkt var hans tal, ej eldande genom form, men öfvertygande genom logisk 

 och full bevisföring. Hugskott och stridsfrågor för dagen lät han oftast stå 

 på framtidens dom, men därest en stor, ny tanke blifvit framburen med så- 

 dana skäl, som N. fann fullgoda, kunde ingen värmas däraf mera än han. 

 När sä t. ex. mutationsläran framträdde, anade N. genast dess praktiska 

 värde och sökte bibringa sina lärjungar kunskap därom redan samma år, 

 som De Vries' bekanta, stora arbete utkom. Lektor Nilsson var icke före, 

 men han var väl med sin tid. Redan det är stort, — icke allom gifvet. 



Nu står han utanför frågorna här, utanför tiden. Han hvilar i ung 

 domens gamla stad, där han en gång som student och sedan som lager- 

 kransad magister docens måhända drömt sin ungdoms fagraste drömmar och, 

 hvad vi säkert veta, förberedt hela sitt blifvande lefnadskall. Tätt här bredvid 

 hvilar en hans bäste vän och arbetskamrat på Skogsinstitutet, direktör Holmerz. 



Dem, som samlats hit, bundna af så starka band till den döde som 

 släktskapens, vänskapens eller lärjungens minnesgoda tacksamhet mot en af- 

 hållen lärare, behöfver och bör jag ej tacka. Det är tvärtom å deras väg- 

 nar och å alla lektor Nilssons frånvarande lärjungars, hvilka spridda öfver 

 hela Sveriges land — en och annan kanske äfven i vårt östra och västra 

 grannland — ej kunnat komma hit i dag, men likväl velat hugfästa hans minne, 

 det är å deras vägnar, säger jag, som jag nu tackar de unga, som utan att 

 känna lektor N. i lifvet, likväl kommit hit för att med sång hedra hans minne. 



Må täckelset falla från lektor Lirs Albert Nilssons minnesvård!» 



Härefter sjöng kören »Hör jag forsens vilda fall» och »Vårt Land». 



