54 EDW. WIBECK. 



Desto vanskligare blir skogsmannens uppgift därigenom, att hans 

 skörd, — hvilket ofta nog framhållits — , mognar så långsamt, att så- 

 ningsman och skördeman i regel komma att tillhöra olika generationer. 

 Detta förhållande gör skogsmannen långt mera än jordbrukaren beroende 

 af andras erfarenhet, framställd vare sig i skrift eller tal, allra helst na- 

 turligtvis demonstrerad ute i det fria på skogen själf 



På grund af i det föregående anförda skäl lämpar sig skogsbruket 

 lika så litet eller rättare sagdt ännu mindre än jordbruket för amatörer. 

 I själfva verket torde man knappast kunna uppleta något enda yrke, 

 hvilket mera kräfver sin man än skogsbruk drifvet till tidsenlig fulländ- 

 ning. Beträffande kraf på kunskapsmått, — vi få därvidlag ihågkomma, 

 att »många vägar leda till Rom» — , på personlig vakenhet och duglig- 

 het samt behof af alltjämt fortsatta studier står den skolade skogsman- 

 nen fullt ut på samma plan som ingenjören, läkaren och den möderne 

 affärsledaren. Han kan därför också med fullaste rätt göra anspråk på 

 en social ställning och lefnadsstandard icke underlägsen dessa senares, 

 en sak, som jämväl enligt vanlig praxis borde följa af storleken af de 

 värden, hvilka bero af hans åtgärder. 



Maktpåliggande är i all synnerhet statens skogstjänstemäns kall, 

 enär här i regel både stora och olikartade värden äro ställda under en 

 och samma persons förvaltning. Under statens skogsförvaltning stå näm- 

 ligen icke allenast skogar, betesmarker, åkerjord och bostäder på en 

 areal af öfver 6 millioner hektar, utan jämväl höra därunder en mång- 

 fald andra, å allmänna skogar befintliga nyttigheter: tekniskt värdefulla 

 mineral och bergarter, torfmossar, vattenfall, jakt och fiskevatten, rika 

 bärförekomster m. m. Vidare kräfver statens skogspolitik högre syn- 

 punkter och mångsidigare hänsyn än enskildes; klimatologiska, estetiska 

 och allmänt regulativa skäl måste här ha säte och stämma bredvid den 

 praktiska, mera tillfälliga nyttans, allt omständigheter, hvilka ej äro 

 ägnade att underlätta arbetet för skogstjänstemännen. 



Än mera! I samma mån som statens skogsförvaltning öfvergifver 

 sin förutvarande mera passiva roll af förråds- och arbetsbjudare allenast 

 för den enskilda företagsamheten för att själf exploatera och kanske del- 

 vis förädla sina råvaror, — och man torde ej misstaga sig därom, att 

 utvecklingen går i denna riktning — , komma ökade kraf att ställas på 

 dess tjänstemän. Då, om någonsin gäller det, huruvida det gamla åskåd- 

 ningssätt, som i statens näringsutöfning ser eller åtminstone vill se det 

 yppersta i sitt slag, ett mönster och föredöme för den enskildes, skall 

 befastas eller tvärtom helt försvinna. 



