SYNPUNKTER OCH ÖNSKEMÅL BETRÄFFANDE ARBETS- OCH LÖNEVILLKOR. 55 



Jag har med denna inledning velat fastslå det faktum, att en god 

 yrkesbildning hos skogsmannen både »smakar och kostar» något, d. v. s. 

 på samma gång, som den är af allra största betydelse för landets hela 

 ekonomiska utveckling, kan den ej uppnås och vidmakthållas utan både 

 ansträngningar och uppoffringar. 



Då jag nu vågar påstå, att staten f. n. icke tillräckligt sörjer för 

 att tillvarataga en sådan elitkår af skogsmän, hvars odelade arbetskraft 

 den i främsta rummet behöfver, föreställer jag mig att invändningar möj- 

 ligen komma att riktas mot detta mitt påstående. 



Invändningarna torde kunna sammanfattas i tvenne hufvudgrupper, 

 A ena sidan säger man: »Staten har icke större, utan mindre behof af 

 duktiga skogsmän än de privata skogsägarna» ; å andra sidan häfdar man, 

 med erkännande af statens bohof af utvaldt godt folk, den uppfattningen, 

 att detta behof äfven under nuvarande förhållanden fylles, eller med 

 andra ord, att »det är bra som det är.» 



Från förstnämnda håll resonerar man på ungefär följande sätt. 

 Jägmästarna sköta visserligen till namnet stora skogskomplex, men äro 

 i verkligheten endast underordnade verktyg. Deras åtgöranden regleras 

 af författningar samt af cirkulärskrifvelser och kontroll från ofvan, hvil- 

 ket alh utesluter en egentlig handlingsfrihet från jägmästarnas sida och 

 därmed också gör ett själfständigt tänkande obehöfligt. A andra sidan, 

 tillägger man kanske en smula spetsigt, hållas ju jägmästarna genom 

 denna handledning och kontroll ständigt au jour med utvecklingen, hindras 

 från efterblifvenhet och tryggas mot alla gröfre misstag. 



Likaledes hör man ofta tvifvel framkastas, huruvida revirförvaltarna 

 — delvis tack vare sina vidlyftiga expeditionsgöromål — verkligen med 

 bästa vilja i världen skulle kunna ägna tillräcklig tid och uppmärksam- 

 het åt skötseln af revirets hundrade eller tvåhundrade skogar. 



Tyvärr måste man erkänna, att i all den partiska öfverdrift, som ett 

 dylikt tal innebär, ligger en stor portion af sanning. 



Visserligen kan man invända, att så snart som äganderätt och sköt- 

 sel af en skog ligga i skilda händer, måste alltid skogsmannens hand- 

 lingsfrihet vara inskränkt. Af dessa skäl torde det stora flertalet pri- 

 vata skogsmän vara minst lika så beroende som statens, väl icke genom 

 skrifna statuter, men genom sina löngifvares föreskrifter och fordringar 

 på skogens afkastning. Icke heller kan det förnekas, att äfven under 

 nuvarande förhållanden statens revirförvaltare och likaledes de med vissa 

 utsyningar eller andra uppdrag ombetrodda extra jägmästarna ha ett 

 ganska stort fält för sitt fria handlande och för en praktisk omsättning 

 af sina kunskaper. 



