6 o EDW. WIBECK. 



»Det finns i våra dagar ingen möjlighet att försäkra staten om de 

 arbetskrafter, den behöfver, utan att betala de gällande prisen. Natur- 

 ligtvis finns det fortfarande betänksamma och försiktiga människor, som 

 lockas af den dryghet, som lär utmärka kronans kaka. Pensioneringen 

 är naturligtvis också en omständighet, som tas i vederbörligt betraktande 

 af dem, som föredra det säkra framför allt. Men det är uppenbart, att 

 när skillnaden mellan hvad staten betalar och hvad som förtjänas i en- 

 skilda företag når öfver en viss gräns, så verkar inte framtidsgarantien 

 längre.» — — — — — — — — — — — 



Det citerade må vara nog. Det är bittra sanningar. Den största 

 faran för en sjunkande nivå bland statstjänarna ligger just däri, att till- 

 gången på behöfligt folk, därest man blott ser till numerären, alltjämt 

 är tillräcklig och kanske mer än tillräcklig. Af denna orsak springer 

 missförhållandet ej så starkt i ögonen, därigenom kan man blunda för 

 detsamma; man behöfver ej tänka på, att ett »naturligt urval» ständigt 

 arbetar till statsförvaltningens nackdel. 



Att de påpekade missförhållandena i synnerligen hög grad måste 

 vara tillfinnandes just inom skogsmannayrket, därom tala vissa tid efter 

 annan skeende personförflyttningar ett nog så tydligt språk — förflytt- 

 ningar, genom hvilka staten till förmån för enskild tjänst får afstå en 

 efter annan af sina för duglighet och kunskap mera bemärkta tjänare. 



Att uppdraga en detaljerad jämförelse mellan skogsmännens löner 

 i statens och i enskild tjänst faller utom ramen för denna uppsats. Knap- 

 past göres heller däraf behof, dessa förhållanden äro alltför väl bekanta 

 för det stora flertalet af denna tidskrifts läsare. Det må vara nog att 

 påpeka, att sådana fall ingalunda äro sällsynta, då ett sågverksbolag be- 

 talar en utexaminerad skogselev en årslön, som rätt betydligt öfverstiger 

 våra sämst aflönade ordinarie revirförvaltares. 



Man kan nu invända, att driftiga skogstjänstemän nästan undantags^ 

 löst göra sig afsevärda biinkomster på tillfälliga uppdrag och arbeten, 

 skogsindelningar, taxeringar, privat skogsvård etc. Detta är fullkomligt 

 sant, men tyvärr upphjälpes därigenom icke i ringaste mån just den 

 sak, hvarom här egentligen är fråga. Vid honoreringen af dessa till- 

 fälliga uppdrag förefinnes nämligen samma genomgående skillnad mellan 

 statens och de enskildas aflöningsskala, som vi bemärkt beträffande de 

 fasta lönerna. Privata uppdrag blifva därför alltid, vid i öfrigt jämför- 

 liga förhållanden, äfven af skogsmän, som alltjämt kvarstå i statens tjänst, 

 föredragna såsom varande de mest lönande. Bland statens på särskildt 

 uppdrag utförda arbeten har af sådana skäl en så stor och viktig grupp 

 som kartläggningen, taxeringen och afverkningsberäkningen af dess sko- 

 gar i praktiken nästan helt och hållet öfvergifvits af de erfarne skogs- 



