lOO HENRIK HESSELMAN. 



4) Det södra hällmarksområdet omfattar sydligaste delen af 

 Gotland med socknarna Näs, Fide, Öja, Vamlingbo, Hamra och Sundre. 

 Det södra hällmarksområdet skiljer sig från det mellersta genom ett bredt 

 bälte, där berggrunden utgöres af märgelskiffer eller där kalkstenen 

 täckes af ett djupare lager vittringsjord. Äfven sandaflagringar ha en 

 mycket stor utbredning inom denna del af Gotland. 



Som vi se af kartan, bilda hällmarkerna inom dessa hällmarksom- 

 råden högst oregelbundna ytfigurer. Mellan de särskilda hällmarkerna 

 utgöres nämligen marken af lösa kvartära bildningar, sand och morän- 

 märgel, hvilka antingen äro uppodlade eller bära skog, ofta af den bästa 

 beskaffenhet, som anträffas å Gotland. 



Berggrundens petrografiska beskaffenhet, I olikhet med de 

 andra silurområdena i vårt land förete bergarterna på Gotland äfven 

 inom samma stratigrafiska zon en högst heterogen prägel såväl med 

 hänsyn till sin petrografiska som faunistiska karaktär. Detta gör bland 

 annat, att frågan om Gotlands-lagrens indelning är ett geologiskt pro- 

 blem, som ännu icke fått sin slutgiltiga lösning. För närvarande arbetar 

 Sveriges geologiska undersökning på Gotland, först och främst genom 

 statsgeologerna dr. IMunthe och dr. Hedström. Deras arbeten hafva 

 ännu icke kunnat afslutas, men när så skett, torde man kunna erhålla 

 geologiska synpunkter, som skulle vara värdefulla för en undersökning 

 som denna. Först och främst skulle det vara synnerligen upplysande 

 att hafva en närmare utredning om bergarternas petrografi, hvilket 

 emellertid är en mycket kräfvande och svår uppgift. En genomförd 

 sådan undersökning saknas till dato. Sommarens arbeten tilläto icke 

 annat än mera grofva studier i denna riktning. I brist på en dylik 

 utredning vill jag emellertid söka framhålla några för förståelsen af vege- 

 tationen viktiga drag hos berggrunden. 



Allt efter villkoren för bergartens bildning består den af rent kalci- 

 umkarbonat eller är den uppblandad med lera. Den förra är bildad på 

 grundt, den senare på djupare vatten. Vi kunna därför allt efter ler- 

 baken skilja mellan rena kalkstenar med ända till 98 % kalciumkarbo- 

 nat, märgliga kalkstenar och märgelskiffrar. Allt efter märgligheten är 

 bergarten mer eller mindre lättvittrad. Märgelskiffern faller lättast sön- 

 der. Den uppdelas vid vittring i större eller mindre flisor och ett ler- 

 rikt finmaterial. Bildas hällens öfversta delar af omväxlande tunna hori- 

 sontella kalkband och märgelskifferband, spelar märgelskiffern en viktig 

 roll därutinnan, att kalkstensbanden lätt lossna från h varandra. En 

 svårvittrad kalksten blir lättvittrad, när den öfvergår i någon märglig 

 variation. Exempel härpå erbjuda megalomusbankarna. 



