VEGETATIONEN OCH SKOGSVÄXTEN PÅ GOTLANDS HÄLLMARKER. I 27 



glänsande, fasta blad och röda frukter skänker denna växt framför andra 

 en viss egendomlig särprägel åt markbetäckningens karaktär. Det är 

 dock hufvudsakligen i norra Gotlands tallskogar på hällmark och strand- 

 vallar, där denna växt finnes till större ymnighet. På det stora häll- 

 marksområdet pä mellersta Gotland mellan Klintehamn i väster och 

 Östergarn i öster är den däremot mera sällsynt. I Klintehamnstrakten 

 saknas den sålunda. Den finnes emellertid, ehuru mindre ymnigt, i Al- 

 skogs, Gammelgarns och Ardre socknar. Lingon och ljung [Calluna 

 vulgaris) förekomma, men spela en underordnad roll, i synnerhet den 

 sistnämnda. 



Ört- och gräsrikedomen är ett karaktärsdrag i hällmarksskogarna. 

 Där mjölonriset bildar täckande mattor, äro visserligen örterna mindre 

 framträdande, men artantalet är betydligt. Vanliga växter äro sålunda 

 lundlosta [Brachypodiiim silvaticum), ängshafre {Avena praiensis), smultron 

 {Fragaria vesca)^ backsmultron [Fragaria collina), slankstarr [Carex 

 glauca), fågelstarr [Carex ornitJiopoda), blåsippa {Attemone /lepatica), 

 färgmadra {Asperula tinctoria), brudbröd \SpircBa filipc7idula\, Prunella 

 grandiflora, Orcliis viascula, Thynius serpylluvi, Cirsiuvi acanle (i s}-nner- 

 het på mera fuktig och lerrik mark), Fesiuca ovina, Cynanchum vince- 

 toxicum, Galiuni boreale, G. verum, Linnvi catkarlicuvi, Flantago lan 

 ceolata, Antennaria dioica m. fl. En granskning af växtlistorna visar, 

 att det till största delen är Ijusälskande arter, som här förekomma. Ljus- 

 tillgången i hällmarkernas tallskogar är också ovanligt stor, likaså i 

 skogarna pä strandvallar. 



Beståndet är sällan fullt slutet. Här och där finnas nästan alltid 

 smärre luckor, förorsakade däraf, att hällen ligger nära dagen eller i 

 själfva markytan. Bestånden äro vidare mycket ojämna med hänsyn till 

 ålder, äfven på smärre ytor växlar den betydligt. Detta beror utom på 

 plockhuggningar äfven på den långsamhet, hvarmed föryngringen för- 

 siggår. Trädens höjd växlar betydligt efter markens beskaftenhet, ofta 

 inom samma bestånd. På de sämre markerna är höjden ofta 4 — 6 m., 

 pä de bättre 8 — 10 m., på de allra bästa äro träden någon gång högre, 

 1 2 m. eller något därutöfver. 



Såsom de meddelade bilderna nogsamt visa, är stamformen vanligen 

 långt ifrån tillfredsställande. Stammen är starkt afsmalnande, sällan fullt 

 rak, utan ofta mer eller mindre krokig och böjd. Detta äger rum äfven 

 inuti bestånden. Grenarna äro i regel starkt utvecklade, grofva och 

 kraftiga. L^r hällmarksskogarna erhåller man därför mycket vedvirke, 

 under det att gagnvirkesprocenten är ringa. Hvad som emellertid höjer 

 hällmarksskogarnas användbarhet är slipershuggning. Till slipers kunna 

 äfven krokiga och vinda stammar apteras, utan att det inverkar på 



