VEGETATIOXEX OCH SKOGSVÄXTEN PA GOTLANDS HÄLLMARKER. 13;^ 



leran och finjorden. Stundom förekommer en mera radformigr anordninsr 

 af materialet i jorden. De gröfre stenarna bilda långsträckta band, mel- 

 lan hvilka man finner leran och de mindre stenarna anhopade. 



Jordartens mekaniska struktur, den rutformiga anordningen af ma- 

 terialet m. m. påminna i hög grad om vissa jordarter i arktiska trakter. 

 Här finner man dylika lerrika, af snövatten genommättade jordarter, 

 hvilande antingen på hällen eller på den frusna jorden, som på föga 

 djup under markytan aldrig tinar upp. icke ens midt under sommaren. 

 Orsaken till den arktiska jordens egendomliga struktur ligger dels i 

 frostens inverkningar, dels också, när det gäller sluttningar, som inga- 

 lunda behöfva vara vidare skarpa, i en sakta flytning af den vatten- 

 dränkta jorden ned för sluttningen. Säkerligen ha vi här att göra med 

 ungefär samma orsaker. Marken på alfvaret liknar på ett frappant sätt 

 den omnämnda marken i arktiska trakter. 



Tiden, under hvilken hällmarksundersökningarna företogos, tillät 

 inga direkta observationer öfver frosttenomenen hos alfvarjorden. Enligt 

 K. Johansson^ blifver jorden på träskhedarna, hvilken i väsentliga afse- 

 enden liknar den här beskrifna alfvarjorden, om vintern pelarformigt 

 förklyftad; pipkrake är hkaledes ett starkt framträdande fenomen. Egen- 

 domligheter i rötternas växt och de gröfre stenarnas läge, hvilka snart 

 skola beskrifvas, vittna om att uppfrysning förekommer i sällsynt stor 

 utsträckning. Alfvarjorden är sålunda i viss mån en rörlig jordart. 



För växtvärlden äro dessa mekaniska omlagringar i jorden synner- 

 ligen besvärliga fenomen. Där de uppträda som skarpast, saknas hvarje 

 sammanhängande växttäcke. Endast spridda örter med långa och djupt 

 gående rötter kunna här finna sin bärgning. De mest utmärkande äro 

 tvenne ytterst starkt förkrympta växter, nämligen den rent ettåriga 

 Galeopsis ladanuni f. globosa samt en liten dvärgartad form af vår van- 

 liga morot [Daucus carota f. contracta Witte). Dessa växter hafva ytterst 

 starkt reducerade öfverjordiska organ (blad, blommor och grenar), men 

 däremot, särskildt Daiictis, kraftigt utvecklade rötter. De äro så karak- 

 täristiska för den utpräglade uppfrysningsjorden. att de i det fallet 

 kunna betraktas som verkliga ledväxter, alldeles på samma sätt som 

 hvitsippan {Anemone nemorosä) är utmärkande för myllbildningen i Dan- 

 marks bokskogar (Jmfr. fig. 3). 



Där uppfrv-sningen är mindre stark, förekomma spridda exemplar 

 af tulkört [Cynanc/uan vincctoxicuvi] och åkertistel {Cirsiiivi a)-vense) m. fl. 

 andra (fig. 16). På somliga fläckar bildas en liten gräsmatta af farsvingel 

 Festuca oviha] och kr}'phven [Agrosiis stoloniferä). De små grästufvorna 



' Huf\T.tddragen af Gotlands växltopograti och växtgeografi. K. Sv. Vet. -Ak. Handl. 

 Band 29. N:o I, sid. 25. Stockholm 1897. 



