VEGETATIONEN OCH SKOGSVÄX IKM P.\ GOTLANDS HÄI.I MARKER. 



137 



torka, dels också på den lätthet, hvarmed de utveckla nya skott och 

 nya rötter. Saken är från botanisk sida icke närmare studerad, men 

 förtjänar säkerligen en grundlig undersökning. 



Då marken icke är riktigt jämn, blir uppfrysningen starkare i sän- 

 korna än på de små höjderna. Vegetationen pä alfvaret far därigenom 

 ett brokigt utseende. Större och smärre, ytterst vegetationsfattiga par- 

 tier omväxla därför med mera sammanhängande små gräsmattor. 



För trädvegetationen är uppfrysningen en i hög grad hinderlig 

 företeelse. Detta synes redan på enbuskarna, som gro här och där på 

 de mera gräsbeväxta partierna, men som ofta sända sina rötter ut i de 

 mera vegetationslösa fläckarna. \'id frysningen höjas enrötterna upp 



Fig. 18. Enrot (Jiiiuperus coniuinius), som upplyftats ur marken genom en uppfrusen 

 sten. Teckning af G. Aminoff efter fotografi. Sundre västra alfvar. '-*/g 1907. 



öfver marken. Härvid händer det stundom, att de afslitas. De frän 

 enbuskarna utgående rötterna stå annars spända som bågar öfver mark- 

 ytan (se fig. 17 ). Men ännu mer frappanta uppfrysningsfenomen kan 

 man då och då få se. Som nyss nämnts, lyftas vid frost de större 

 stenarna upp ur den mera lerhaltiga massan. Denna upplyftning sker 

 med en betydande kraft. Fig. 18 återger en dylik företeelse. Genom 

 frosten har en sten lyftats upp ur jorden. En enrot, 5 — 6 cm. i diameter 

 har legat öfver stenen. Detta har emellertid ej utgjort något hinder. 

 Stenen har pressat upp roten och det med en sådan kraft, att roten 

 bräckts (det brustna partiet synes ej å bilden). 



Det är tydligt, att vi här ha att göra med synnerligen kraftiga 

 mekaniska företeelser. Hur hinderliga dylika skola vara för trädväxten 

 är påfallande. Träden kunna ej såsom en del gräs och örter med lätt- 

 het utveckla nya rötter i stället för dem, som skadats. Dessutom är 



