VEGETATIONEX OCH SKOG?\ AXTEN PA (lOTLANDS HALLMARKER. 



I3Q 



jämte enbuskar [Juniperus comniunis). Enbuskarnas rötter äro här i 

 allmänhet icke uppfrusna, detta inträftar dock å de fuktigaste ställena. Däre- 

 mot äro grästufvorna af Festuca ovina oftast uppfrusna, likaså många 

 exemplar af Cirsium acaulc. På dylika platser ligger jorden fläckvis all- 

 deles naken eller klädes den med en del lafvar, sÅsom Lecanora fulge)is 

 och Cetraria aculcata samt Cladonia alccBcornis. Den mer samman- 

 hängande vegetationen å alfvarområdena har afWitte' benämnts alfvar- 

 äng. den mera glesa, koloniartade alfvarstepp. Sundre alfvar är en ut- 

 präglad alfvarstepp, Österrums alfvar närmar sig alfvarängen, hvilken 

 dock i sin mest utpräglade form förekommer på Hoburgens öfversta 

 platå, till hvilken jag sedermera skall återkomma.' 



L"r Statens skogsförsöksanstalts samlingar. Fot. af förf. 



Fig. 19. Vy af alfsaret a Osterrum i Öja socken. Sammanhängande gräsmatta med spridda 



enbuskar. Öja sn. -'/, 1907. 



Mindre, trädlösa partier a mellersta Gotlands hällmarker. 



Förhållandena ä Sundre alfvar äro synnerligen belysande för förståendet 

 af en del trädlösa eller svagt trädbevuxna områden å Gotlands öfriga 

 hällmarker. Här och där finnas nämligen å dessa mindre områden, som 

 äro alldeles trädlösa. ehuru vittringsjorden har tillräckligt djup, för att 

 en trädvegetation, om också mycket sparsam, skall kunna komma till 

 utveckling. Dessa områden utgöras af partier med odränerad vittrings- 

 jord, alldeles som Sundre alfvar. Galcopsis ladamun f. globosa träffas 

 just å dessa partier l^Ganneberget i Östergarns socken, Hejdeby hällar, 



' De svenska alfvar^äxte^nas ekologi. Akad. AtTiandl. Uppsala 1906. 

 - Alfvaret i Näs socken, som jag ej haft tillfälle att besöka, synes efter Wittes (ci- 

 teradt arbete) undersökningar mest likna Osterrum. 



