VEGETATIONEN OCH SKOC.SVÄKTEN PA GOTLANDS HÄI,I,MARK.ER. 1 49 



denna mull genom hög halt af organiska ämnen samt hög kalkhalt. 

 Äfven vittringsjorden på den skoglösa men dränerade hällen är rik 

 på mull. 



I hällmarksskogarna sakna vi fullständigt den markprofil, som ut- 

 märker våra barrskogar på morän och rullstensgrus af urberg. Öfverst 

 ha vi där som bekant ett humusskikt, som i regel är torfartadt. Där- 

 under följer ett starkt uttvättadt jordlager af hvit färg, hvitsanden eller 

 hvitjorden. Under detta hvilar rödsanden eller rödjorden, starkt färgad 

 af järnoxid och järnoxidsalter och nedåt så småningom öfvergående i 

 den mera oomvandlade moränen. I tallskogen på hällmark ligger öfverst 

 ett på organiska rester mycket rikt, starkt kalkhaltigt humuslager af ut- 

 präglad muUkaraktär. Xedåt öfvergår detta i en kalkrikare, men mindre 

 humushaltig vittringsjord. Några skarpa gränser finnas ei såsom det är 

 regel hos barrskogsmarken pä urbergsmorän. Gränserna mellan jord- 

 lagren försvinna genom daggmaskars och insekters \erksamhet. Dessa 

 åstadkomma också, att den gröfre vittringsjorden blir intimt blandad med 

 humusämnena äfven på de skoglösa hällarna med ett tunt jordskikt. 

 Härigenom förlorar mullflykten på hällar med vittringsjord sin egentliga 

 betydelse. Den inskränker sig också till den mera sega, torflika mull, 

 som bildas under tallarna på de nakna kalkhällarna, där daggmaskar 

 icke förekomma. På de nakna hällarna är det tydligen för torrt för 

 daggmaskarna, på hällarna med vittringsjord bibehåller sig fuktigheten 

 däremot bättre, äfven om jordskiktet är mycket tunt. 



Den starkt kalkhaltiga, på organiska beståndsdelar ytterst rika 

 mullen, äger icke någon motsvarighet hos andra skogssamhällen i värt 

 land. Märklig är den höga halten organiska ämnen, som utmärker jord- 

 arten. Förklaringen härtill ligger däruti, att förmultningen förlångsam- 

 mas icke blott af vintern med sin låga temperatur, utan också af som- 

 marens torka och nederbördsbrist. Analoga förhållanden förete stepp- 

 områdena. Där afbrytes förmultningen af vinterns köld och af somma- 

 rens torka. Steppjorden i Ryssland, den bekanta, för sin fruktbarhet 

 berömda svarta iorden (tschernosjom), utmärkes just af hög kalkhalt och 

 hög humushalt. En hel rad ryska forskare, som speciellt studerat jord- 

 månslära (ptdologi I , se äfven i kalkhalten en orsak till humusämnenas 

 anhopande.^ Den svarta jorden innehåller på östra sidan om \'olga 

 15 — 18 %, i sydvästra delen af steppen 3 — 4 % humus, mot norr och 

 mot väster aftar den ytterligare. Liksom jorden på Gotlands hällmarker 

 är den svarta jorden genomarbetad af djur, såväl af däggdjur, som bebo 



' Jmfr J. G. Tantiljew. Dic iiidrussischen Sieppen. Resultats scientihques du congrés 

 internationale de botanique. Vienne 1905. fena 1906. — De ryska pedologernas arbeten 

 äro tyviirr i regel skrifna pa ryska, hvarför detaljerna i deras forskningar äro svåråtkomliga. 



