164 henkik: hksski.man. 



afsevärd tid i anspråk. Endast beträffande nägra nu alldeles kala alfvar- 

 områden kan man ha grundade skäl att antaga, att de en gång varit skog- 

 bevuxna. Där ha emellertid andra faktorer än afverkning spelat en bestäm- 

 mande roll för skogens försvinnande. Det är betet, framför allt färbetet, 

 som på Gotland fordom haft och delvis ännu har en utomordentlig stor 

 betydelse i detta hänseende. 



Såsom mycket belysande anföras här först förhållandena på syd- 

 ligaste Gotland, Öja, Fide, Hamra, Vamlingbo, Sundre och Näs socknar, 

 med ett gemensamt namn kallade Sudret. På de vidsträckta alfvarom- 

 rådena i dessa socknar har sedan gammalt fårafvel spelat en mycket 

 viktig roll. De mera driftiga och framstående bönderna kunde fordom 

 hälla sig med ett högst betydande antal får. Några uppgifter hos P. A. 

 Säve^ äro i det hänseendet mycket intressanta. Bonden Zakris H:n 

 Nore i Vamlingbo (f. 1746, 7 1825) hade sålunda 400 vinterfödda lamm; 

 icke mycket sämre var Hans Jakobsson Äckes i Öja (f. omkr. 1747) 

 med 300 lamm. Så länge i Stor-Sudret all mark var oskiftad kunde en 

 hvar där föda så mycket får han ville. Prosten Gustaf Kolmodin i 

 Eksta (f. 1755 f 1831) hade del i Stora Karlson och Lilla Karlson samt 

 födde där tillsammans 150 får (åjlamb = ölamm). När man känner fårens 

 förmåga att genom bete förstöra skogsplantor, kan man förstå, att en 

 sådan extensiv fårafvel måste ha haft en stor betydelse för skogens till- 

 bakahållande på södra Gotland. Men icke blott det stora antalet tår, 

 utan framför allt det sätt, hvarpä fårafveln bedrefs, har i detta fall 

 spelat en mycket viktig roll. Med de små jordlotter, som bönderna 

 ägde, var det ej möjligt att föda fåren inne om vintern. De gingo ute 

 på bete året om. Till deras skydd uppförde man här och där små, 

 vanligen af flata kalkstensskifvor byggda hus, där de sökte skydd 

 om natten och vid oväder. I dessa »lamgift» lade ägaren om vintern 

 ut hö eller löf för att understödja det knappa vinterbetet. Härtill an- 

 vände man ofta tallgrenar och tallkvistar, som sönderhackades med yxan 

 och som ansågos ha en särskildt hälsosam inverkan på fåren. Tallriset 

 högg man, där »yxan bet bäst». Under sådana förhållanden är det ju 

 icke underligt, om skogen fått draga sig tillbaka för fårbetets skull och 

 om den haft svårt att åter invandra på de platser, där den en gång 

 huggits bort. 



Den extensiva fårskötscln utgör också förklaringen till, att alfvar- 

 områdena på södra Gotland ha något större utbredning, än hvad som 

 är betingadt af markens beskaffenhet. Här finnas utan tvifvel fullt ur- 

 sprungliga alfvarområden, där marken på grund af bristande dränering 



Åkerns sagor. Sid. 97 — 101, 106 — 107. Visby 1S76. 



