\i:getatioxex och skogsväxten pä gotlaxds hällmarker. 173 



att de små vätskepartiklar, hvaraf molnen bestå, förena sig till större 

 vattendroppar, som af t\-ngdkraften föras ned mot jord\-tan. De fak- 

 torer, som betinga denna koncentration af vätskepartiklama, känner man 

 ännu ej fullt säkert. Det är en ganska allmänt hyllad åsikt, att den 

 förorsakas däraf, att vätskepartiklama i molnen hafva en olika elektrisk 

 laddning. ^ Regnbildningen har i nyaste tid underkastats ingående un- 

 dersökningar af den bekante fysikern, nobelpristagaren P. Lenard i Kiel.* 

 Vid sina undersökningar utgår Lenard från det förhållandet, att vätske- 

 partiklar af olika storlek falla med olika hastighet i luften. Han har 

 sålunda genom experiment funnit, att hastigheten hos mycket små vat- 

 tendroppar (0,01 — 0,2 mm. diameter' mycket starkt tilltager med stigande 

 storlek, men att hastighetsökningen i förhållande till storleken är mindre 

 hos större vattendroppar. Genom att mycket små vattenpartiklar af 

 oHka storlek falla med olika hastighet, komma dessa att i molnen sam- 

 manstöta med hvarandra. Den kraft, som sedan befordrar dessa små 

 vätskepartiklars sammanfljtande med hvarandra. söker Lenard i olika 

 elektrisk laddning hos vätskepartiklama. Genom de små vätskepartiklamas 

 sammanfl}-tande med hvarandra bildas regndroppar, som \-id sitt fall 

 genom molnen sammanstöta med andra vätskepartiklar. Härigenom 

 bildas, allt efter den våglängd, som de fallande dropparna tillr^-ggalägga 

 genom molnen, större eller mindre droppar, som falla ned på jordjtan. 

 Den moderna meteorologien känner icke några i afseende på regnbild- 

 ningen i molnen verksamma krafter, som närmast bero på markytans 

 fysiska beskaffenhet. 



Ytterligt osannolikt är det också, att värmeutstrålningen firån kalk- 

 klipporna skulle kunna inverka så, att molnen bragtes till upplösning. Man 

 skulle tvärtom med större fog kunna påstå, att den starka uppvärm- 

 ningen af marken bör öka nederbörden på ön. Vi ha förut om- 

 nämnt, hurusom luften om somrarna uppvärmes starkare öfver land än 

 öfver hafvet. Den uppvärmda luften stiger uppåt, annan luft suges in 

 från hafvet. Genom denna aspiration af hafsluft tar det inre landet, 

 i synnerhet under juli månad, en högre nederbörd än kusterna. Afven 

 på det lilla Gotland märker man. såsom nämndt, denna skillnad mellan 

 kusten och det inre landet. Genom att hällmarkerna starkt uppvärmas, 

 skulle de sålunda kunna öka aspirationen mot öns inre och därigenom 

 föröka nederbörden. Jag xiU visst icke påstå, att något sådant verkligen 

 äger rum, men denna tanke synes mig, om hällmarkerna öfver hufvud 

 taget spela någon roll för nederbörden, bättre öfverensstämma med ob- 

 serverade fakta än den motsatta föreställningen. 



* Tmfr Julius Hann. Lehrbuch der Meteorologi. SidL 296—300. Leipzig 1901. 

 - Cber Regen. Meteorologische Zeitschrift Juni 1904. Braanschweig 1904. 



Skcgseårds/^eKÖtgeits Tidskrif: IQOS. Facku^satser. m 



