I 86 HENRIK HESSELMAN. 



nomisk betydelse, föryngra sig äfven efter starkare afverk- 

 ningar och öfvergå ej till alfvarområden. 



3) Hällar med odränerad vittringsjord hysa ursprungliga 

 alfvarformationer eller en mycket gles, ekonomiskt nästan be- 

 tydelselös trädvegetation, som kämpar med stora svårigheter. 



4) Utom ursprungliga alfvarområden finnas kulturalfvar- 

 områden, som stå i närmaste relation till bebyggelsen och som 

 till stor del uppkommit genom bete i förening med afverkning. 

 Kulturalfvarområden finnas i allmänhet pä sådana hällar, som 

 erbjuda trädvegetationen stora svårigheter och som kunna 

 frambringa endast en mycket dålig trädvegetation. 



5) De ekonomiska intressen, som framkallat kulturalfvar- 

 områdena, måste anses mycket viktiga i jämförelse med den 

 ringa roll, som den förstörda trädvegetationen i regel kunnat 

 spela. 



6) En granskning af nederbördsförhållandena på Gotland 

 har visat, att man icke har någon anledning att tillskrifva de 

 kala hällarna någon roll såsom bidragande orsak till den ringa 

 nederbörden på ön. De förhålla sig sannolikt i det hänseendet 

 som andra trädlösa områden, t. ex. åkrar och ängar. 



På grund häraf måste man anse, att hällmarkerna hvarken ha den 

 naturhistoriska beskaffenhet eller den ekonomiska betydelse, att de böra 

 underkastas en särskild lagstiftning. De kunna icke med hänsyn till sin 

 betydelse för det allmänna och sin naturhistoriska karaktär jämnställas 

 med fjällskogarna och skogarna på flygsandsfälten. Hällmarkerna för- 

 yngra sig visserligen afsevärdt långsamt. När de kalläggas, spela de 

 emellertid icke någon annan roll för omgifvande skogsmark och åkrar 

 än andra kalhyggen. Vid deras eventuella afskiljande från annan mark 

 borde man därför draga gränserna efter hällmarkens geologiska begräns- 

 ning. En studie af den medföljande kartan visar emellertid, att hällmarkerna 

 äro insprängda såsom mycket oregelbundna figurer bland annan mark. 

 Af ekonomiska och rent praktiskt administrativa skäl skulle man därför 

 helst vid hällmarkernas eventuella afskiljande medtaga stora samman- 

 hängande partier, omfattande såväl hällmark som annan mark. Men 

 ett sådant förfaringssätt skulle innebära en uppenbar orättvisa mot mark- 

 ägaren, en orättvisa, som på intet sätt från skogsbiologisk synpunkt kan 

 försvaras. A andra sidan behöfver man ej fördjupa sig i några kalkyler 

 för att förstå, hur ytterligt kostsamt det skulle blifva att afskilja häll- 

 markerna efter de geologiska gränserna. Det skulle kosta staten mycket 

 betydande summor, utan att det vore möjligt att uppvisa någon som 

 helst motsvarande vinst. I fjällskogarna kan man med skäl lägga skydds- 



