BIDRAG TILL KÄNNEDOMEN OM NORRA JÄMTLANDS FJÄLLSKOGAR. 215 



Utbredning inom nordligaste Jämtland, där de intaga sammanhängande 

 vidder af synnerligen stor utsräckning. 



Masurbjörkens utbredning är däremot i hög grad inskränkt. Den 

 förekommer i hufvudsak efter Ströms Vattudal och når knappast längre 

 västerut än till Fågelberget. Efter Hotagens Vattudal är dess före- 

 komst ej närmare känd. I öfrigt torde den knappast kunna anträffas. 



Gråalen förekommer öfverallt utmed de smärre vattendragens strän- 

 der men endast undantagsvis uppe i björkskogsregionen. Sin yppigaste 

 utveckling får alen å låga, af vårvattnet öfversvämmade bäckstränder. 

 Där utbildas ofta nog ett tätt, kraftigt, högväxt biandbestånd af al och 

 björk, under hvilket en yppig vegetation af örter och gräs frodas. Så- 

 dant är fallet i synnerhet å de långländta landsträckor, hvilka utbreda 

 sig kring nedre delarna af en del vattendrag, som utfalla i norra delen 

 af L. Jormsjön. 



Aspens utbredning är i allmänhet inskränkt till afbränd mark. Här 

 förekommer trädslaget oftast insprängdt i den efter branden uppkomna 

 björkskogen, men det bildar äfven smärre bestånd, hvilket är fallet i 

 synnerhet kring V. Fiskåvattnet m. fl. ställen. I öfrigt förekommer as- 

 pen enstaka här och där med sin veterligt nordligaste lokal å Ankaredet. 

 Ofvan barrskogsgränsen har jag å dessa trakter aldrig funnit aspen, 

 hvilket är så mycket egendomligare som trädslaget ej sällan där upp- 

 träder i vårt lands nordliga fjälltrakter. 



Rönn och en uppträda med undantag af å de högre fjällpartien så 

 godt som allestädes inom området. Icke utan skäl kan rönnen betrak- 

 tas såsom en karaktärsväxt för fjälltrakternas mossrika granskogar, i 

 hvilka man nästan aldrig kan undgå att finna henne. Anmärknings- 

 värdt är att rönnen i allmänhet ej ernår någon kraftigare utbildning, 

 oaktadt trädslaget torde vara ett af våra härdigaste, hvilket tydligt 

 framgår däraf, att detsamma når ända till 750 — 780 m. ö. h. Enen 

 torde jämte gråvidena vara våra häidigaste buskar. Inom området går 

 enen till 950 — 1,000 m. ö. h., detta dock endast å sydsluttningar med 

 starkt stenbunden eller bergbunden mark, där busken, utbredande sig 

 å stenar och klippor, finner den erforderhga värme, som på andra växt- 

 platser å motsvarande höjd öfver hafvet ej är för handen. 



Skogsträdens och beståndens utveckling i förhållande 

 till yttre faktorer. 



De för vegetationen betydelsefullaste yttre faktorerna äro gifvetvis 

 de klimatiska. Det är dessa som bestämma gränserna för de stora 

 vegetationsgebiten. De edaphiska eller jordmånsfaktorerna begränsa de 



