222 AND. HOLMGREN. 



granform, karaktäriserad af kort, synnerligen rotgrof, hastigt afsmal- 

 nande, vid högre ålder alltid topptorr stam. Trädets krona är som af 

 vidstående schematiska teckning framgår fördelad i från hvarandra ofta 

 nog skarpt skilda partier af barrbärande grenar, under det att skotten 

 å de mellanliggande delarna äro döda, icke barrbärande. Anledningen 

 till denna kronans säregna utbildning synes mig vara det skydd för af- 

 frysning eller snarare uttorkning, som den i kronan oregelbundet sam- 

 lade snön gifver vissa skott, under det andra, som sakna detta, duka 

 under. I en under normala förhållanden utbildad granträdskrona bör 

 helt visst fördelningen af den af vinden framdrifna snön blifva tämligen 

 likformig, men en krona, utbildad under allehanda vidriga klimatiska 

 förhållanden, blir redan från första början icke normal, hvadan äfven 

 snöns fördelning blir oregelbunden, beroende på skottens och skottsy- 

 stemens förmåga att kvarhålla denna. Det är just 

 dessa skott, hvilka äga denna förmåga i hög grad, 

 som utvecklas, under det öfriga mellanliggande, i brist 

 på snöskydd, duka under för vind och köld. 



Från dessa extrema fall af utbildning öfvergå vi 

 till den i barrskogsregionen uppträdande för tjäll- 

 skogarna normala grantypen. Hos denna återfinna vi 

 samma hufvudkaraktärer, som äro utmärkande för de 

 ofvan beskrifna formerna, ehuru dessa karaktärer här 

 F? lo G f ° ^J ^'^^ ^^ skarpt markerade. Stammen är rottjock, 



skogsgränsen. kort, hastigt afsmalnande. Grenarna äro tämligen 



jämt fördelade öfver hela stammen från trädets topp 

 till roten, hvaraf äfven den indirekta följden blir att ijällgranens stamform 

 ganska mycket närmar sig den koniska. Barken blir i allmänhet propor- 

 tionsvis tjock. 



I för västanvinden skyddade lägen och på god jord kan granen i 

 så godt som omedelbar närhet intill fjällen uppnå sådana dimensioner 

 och sådan växtform, att man torde få söka efter dess motstycke inom 

 landets öfriga delar. A Ankarvattnets skog, i en skarp sluttande dal- 

 gång med ostlig exposition, c:a 480 m. ö. h. och c:a 300 m. horison- 

 tellt från barrskogens öfre gräns, anträffades en vindfälla, som lämnade 

 ej mindre än fyra, fullgoda stockar om 17 f. 15 t., 17 f. 11 t., 17 f. 

 91/2 t. samt 15 f. 5 t. Hela trädet var 72 fot långt. 



Rörande fjällgranens fortplantningsförmåga är i brist på tillräckligt 

 omfattande iakttagelser icke mycket att säga. I de högre delarna af 

 barrskogsregionen som äfven ofvan densamma sker föryngringen som 

 bekant på vegetativ väg. Denna föryngring är helt naturligt i första 

 hand beroende därpå, att granen ända ned till rothalsen bekläder sig 



