BIDRAG TILL KÄNNEDOMEN OM NORRA JÄMTLANDS FJÄLLSKOGAR. 227 



Som ofvan framhållits aftager beståndstätheten med höjden ö. h. Att 

 så icke alltid är fallet utan mången gång tvärt om, finna vi af nyss 

 åberopade sammanställning. A Gräsfjällets sydlut och å Munsfjällets 

 ost- och sydostlut uppgår trädantalet inom beståndet närmast skogs- 

 gränsen till resp. 148 och 120 träd pr har under det å de nedom dessa 

 bestånd liggande områdena (betecknade med n:o 2) antalet träd pr har 

 är resp. 76 och 52. Dessa omständigheter skulle möjligen kunna för- 

 klaras på grund af olika jordmån, men som af markbeskrifningen fram- 

 går äro några större afvikelser härutinnan ej för handen. Nej, orsaken 

 ligger i de olika förhållanden, som markens olika lutning inom bestån- 

 den I och 2 medför. Inom beståndet i lutar marken tämligen skarpt, 

 under det inom bestånden 2 densamma är sakta sluttande eller horison- 

 tell. Denna omständighet inverkar därhän, att den förra växtplatsen 

 blir vida varmare än den senare. A en brant sluttande fjällsida infalla 

 solstrålarna under nästan rät vinkel, hvaraf följden blir högre såväl luft- 

 som jordtemperatur. Ju mer ytligt berggrunden å dylika fjällsidor ligger, 

 dess längre bibehålies den högre mark- och luftfuktigheten under natten. 

 Då därtill kommer, att den kalla luften nattetid sjunker ned i dalgån- 

 garna, blir temperaturen å branta sydsluttningar under vegetationstiden 

 \ida högre än å horisontell mark, hvadan äfven den värmesumma, som 

 under sommaren kommer skogsbeståndet till godo är vida högre å växt- 

 platser af förra än senare slaget. Sålunda är det påvisadt, att det bl. 

 annat är den låga temperaturen under den å dessa breddgrader korta 

 vegetationsperioden, som äger en afgörande betydelse för beståndets 

 ringa täthet. Sålunda kan den satsen uppställas, att beståndstätheten 

 inom vissa gränser tilltager med markens lutning. 



Utan tvifvel spelar ljuset sin roll i fjällskogarnas utveckling. Det 

 har ansetts, att ju längre norrut och ju högre ö. h. man kommer dess 

 större är barrträdens Ijusbehof och dess mindre är till följd däraf be- 

 ståndstätheten. Man har påstått detta, men man har aldrig, mig veter- 

 ligt, styrkt påståendet med bevis. Härom säger Gunnar Andersson^- 

 »Denna egendomlighet och skogens äfven i ursprungliga bestånd däraf 

 betingade anmärkningsvärda gleshet synes stå i samband med det stora 

 Ijusbehofvet under den korta vegetationsperioden.» Något bevis för 

 satsen innebär detta som synes ej, och bevisad är den ej förrän direkt 

 påvisas hur stor ljustillgången inom tjällskogarna är och hur stor ljus- 

 mängd tjällskogen fordrar. 



Är nu fjällskogens gleshet betingad af »det stora Ijusbehofvet under 

 den korta vegetationsperioden», ja, då hafva vi skogsmän bra litet att 

 göra åt saken, men är däremot denna gleshet beroende på exposition 



* Gunnar Andersson. Skogsvårdsf. tidskr. 1905, h. 2. 



