ÖNSKVÄRDA FÖRÄNDRINGAR I STATENS SKOGSDIKNINGAR. 25 1 



är af vikt att ett hufvuddike, äfven då det icke når ned till mineralgrunden, 

 är förlagdt till myrbäckenets lägsta sträckning, framgår bl. a. däraf, att myrens 

 sättning och därmed äfven dikets verkan blir större, ju djupare torfven är 

 under dikesbottnen vid i öfrigt lika förhållanden. Genom att med hufvud- 

 grafven noga följa en förefintlig svacka i myrbäckenet förekommes därjämte 

 i möjligaste mån att motlut uppstår i diket genom ojämn sättning. 



Vid laggdikesutstakning samt vid bestämmandet af, hvarest tvärdiken 

 böra upptagas från laggdikena, användes ofta afvägningsinstrument å krono- 

 parkerna i motsats till förfaringssättet å de Kempeska skogarna. Likaså an- 

 vändes endast undantagsvis afvägningsinstrumentet vid bestämning af dikes- 

 djupen enligt å sistnämnda skogar använd metod, under det att detta varit 

 regel beträffande kronoparksdikningarna. 



Den Kempeska metoden härvid är följande. Sedan dikesnätet färdig- 

 stakats, uppmätes längden af dikeslinjerna. Härunder utrönes genom borrning 

 torfvens djup samt grundens beskaffenhet. Borrningsresultatet antecknas 

 emellertid ej, utan förrättningsmannen bestämmer omedelbart på grund däraf 

 såväl dikets djup som priset pr sträckmeter. Det senare sker med hjälp af 

 en för ändamålet af doktor Kempes tjänstemän utarbetad erfarenhetstabell, 

 som längre fram närmare beskrifves. Så snart ändring af dikesdjup eller 

 pris anses böra inträda, afbrytes mätningen, platsen utmärkes på marken 

 medelst en numrerad påle, och mätningen börjas på nytt. Skulle dikes- 

 djupen på grund af ovissa lutningsförhållanden icke utan afvägning kunna 

 bestämmas, förbigås en sådan sträcka med djupbestämning och prissättning, 

 och densamma afväges efter mätningen. 



Det vid statens dikningar använda, mera omständiga förfaringssättet må 

 för jämförelse äfven relateras. Dikeslinjernas sträckmätning och djupborr- 

 ningen utföras äfven här samtidigt. Torfvens djup och den uppskattade 

 gräfningskostnaden pr kbm. såväl för torfven som för underliggande mineral- 

 grund antecknas i ett jordborrningsprotokoU. Numrerade pålar nedslås vid 

 hvarje knä på dikeslinjen samt äfven däremellan, därest större förändringar 

 af markytans eller grundens lutning skulle inträda, eller ock vid förändrad 

 markbeskaffenhet. Sedan därpå dikeslinjernas lutning genom afvägning af 

 markytan vid ofvannämnda pålar blifvit känd, bestämmes dikesdjupen på 

 kammaren med hjälp af upprättade markprofiler. Af dessa profiler, där såväl 

 torfvens som mineralgrundens ytlinjer uppdragits, framgår äfven, hur stor 

 kubikmassa som måste gräfvas i den underliggande grunden. Genom subtra- 

 herande af denna kubikmassa från hela dikets erhålles torfvens kubikmassa. 

 De skilda kubikmassorna för torf och mineralgrund (sand, grus, sten, lera 

 eller dylikt) multipHceras därpå med respektive a-pris enligt jordborrnings- 

 protokollet. Dessa pris måste dock korrigeras genom förhöjning med vissa 

 procent, därest dikets djup öfver- eller understiger det för gräfning lämp- 

 ligaste (8 — 15 dm.). 



De tvenne väsentligaste dikestyperna äro afioppsgrafvar och laggdiken. 

 Då dessa för en ändamålsenlig anordning kräfva skilda förfaringssätt vid 

 undersökningen, måste lämpligheten af de ofvan återgifna olika undersöknings- 

 metoderna bedömas särskildt för hvart och ett af dessa dikesslag. 



Såsom förut framhållits bör afloppsgrafven förläggas till myrbäckenets 

 lägsta sträckning. Då denna i vanliga fall tillräckligt exakt kan utrönas 

 endast medelst borrning, låter det sig oftast göra att utstaka afloppsgrafven 



