382 FRÅN SKOGSVÅRDSFÖRENINGENS DISKUSSIONSAFTON D. 5 NOV. 1908. 



honom vore det enda motivet en sträfvan efter bästa möjliga skötsel af våra 

 skogar i enskildas hand. 



Lektor Starbäck förvånade sig öfver den tvärsäkerhet, hvarmed jägmästare 

 Welander yttrade sig om obehöfligheten af realskoleexamen såsom grund för 

 skogsmannautbildning. Då realskolan befunnits lämpad för alla möjliga andra 

 områden, vore det märkvärdigt, att vår skogsvård ej erbjöde något arbete 

 åt den, som genomgått denna skola, och att skogsvården sålunda i detta af- 

 seende utgjorde ett skarpt framträdande undantag. Antingen skulle man 

 hafva folkskoleexamen eller också studentexamen för att duga till något på 

 skogshushållningens område. Detta föreföUe egendomligt. 



Såg sig ej heller öfvertygad af öfverjägmästare Wallmos tal om, att 

 skogvaktarnas lämplighet såsom arbetsledare vore att jämställa med deras 

 kvalifikationer, som genomgått skogsläroverket. Konstaterade att de forst- 

 mästare, som yttrat sig, arbetade i samma syfte som de sakkunnigas ma- 

 joritet. 



Meningsskiljaktighet rådde i frågan om förläggningsorten för den s. k. 

 lägre kursen. Ansåg att resultatet af skogshögskolan ej blefve detsamma, 

 om den sammankopplades med en lägre kurs. Högskolan skulle vara en 

 vetenskaplig högskola, där sålunda verklig forskning bedrefves. Det kunde 

 näppehgen ifrågasättas, att högskolans professorer skulle anpassa sina före- 

 läsningar efter en lägre kurs. Lättare vore det förvisso att få lämpliga lärare- 

 krafter för lägre kursen genom att anställa särskilda lärare för denna kurs. 

 Talaren hade röstat för kursens förläggning till skogen, enär han föreställt 

 sig, att vid denna sammanträngda kurs förefunnes ett stort behof af lefvande 

 åskådningsmaterial. 



Ville instämma i öfverjägmästare Wallmos yttrande, att vi ej borde be- 

 sluta om inrättandet af en ny kår, innan vi visste, hvad den dugde till. 

 Kunde ej komma ifrån sin tro på lämpligheten af att i största möjliga mån 

 anlita den billigare arbetskraft, som lägre kursen erbjöde — hvilken möjligen 

 äfven kunde finna användning på statens skogar — framför den ofta öfver- 

 kultiverade och dyrbara tjänsteman, som skogshögskolan framalstrade. 



Jägmästaren Wilh. Ekman fann det i det stora hela taget väl sörjdt för den 

 högre skogsundervisningen, men däremot ej för de enskildas behof af skogs- 

 tjänstemän. De enskilda skulle få taga sina skogsförvaltare antingen från 

 högskolan eller från skogsskolornas fortsättningskurs. 



För att komma till rätta med denna sak borde man undersöka i hvad 

 mån statens eller den enskildes fordringar på sin skogsförvaltare afvika. Sta- 

 ten behöfva folk för beståndsvård, skogsvärdering, tjänsteexpedition, men i 

 mindre grad drifning och flottning. Den enskildes skogstjänsteman måste 

 däremot vara särskildt förfaren i drifning och flottning samt byggnadslära. 

 Han måste ej endast utföra arbeten väl utan äfven med ekonomisk vinst. 

 Det vore sålunda stora fordringar som den enskilde ställer på sin förvaltare. 

 Hans förvaltare måste en längre tid stå så att säga mera i skymundan för 

 att få träning för ett ekonomiskt skogsbruk. En som genomgått skogshög- 

 skolan hade i regel ej lust att ställa sig i en sådan ställning. Men helt annat 

 är det för den, som genomgått lägre kursen och för hvilket förvaltaresysslan 

 i regel utgör slutmålet. I statens tjänst ginge avancementet lättare till bättre 

 platser. 



För de enskilda skogarna vore det således nödvändigt att ha en lägre 



