390 



LITTERATUR. 



Wien. Såsom förf. också själf framhåller, vore det utan tvifvel högst intres- 

 sant och äfven för teorien nödvändigt att anställa mekaniska försök, som 

 vore direkt riktade på de föreliggande fysiologiska frågorna. 



Vid diskussionen af årsringens egenskaper påpekar förf. att densamma 

 bör tillgodose tvenne behof hos växten, nämligen dels ett mekaniskt, som 

 bäst tillfredställes genom tjockväggiga trånglumiga celler, samt ett närings- 

 fysiologiskt, som för transporten af vatten och däri lösta ämnen fordrar en 

 af mera vida celler byggd väfnad. Som bekant är höstveden hufvudsakligen 

 utbildad i mekaniskt, vårveden i näringsfysiologiskt hänseende. Förf. visar 

 genom några mekaniska räkneexempel, att den mekaniska effekten bUr större, 

 om den mekaniska väfnaden i en årsring ligger ytterst än om den Ugger 

 innerst eller om den mekaniska och den ledande väfnaden äro blandade om 

 hvarandra. I senare fallet är dock skillnaden obetydlig. 



Så intressanta som förfs. synpunkter i detta fallet än äro, synes han 

 dock ha bortsett från en viktig omständighet, nämligen den, att årsringen 

 är en tillpassning till klimatet. Hos tropiska träd saknas årsringar, såvida 

 ej vegetationsperioden afbrytes af någon torrtid, hvarpå följer en utveckling 

 af nya årsskott. Förklaringen till årsringens bildning och egenskaper måste 

 tydligen taga hänsyn såväl till de mekaniska fordringar, som ställas på stam- 

 men, som till de olika kraf i näringsfysiologiskt hänseende, som klimatets 

 växlingar medföra. Förfs. utgångspunkt synes mig icke emellertid vara till 

 hinders för att på ett lyckligt sätt sammanföra dessa båda synpunkter. 



H. Hn. 



HERMANN FROEHLICH. Stickstoffbindung durch einige auf ab- 

 gestorbenen Pflanzen häufige Hyphomyceten. Jahrb. Wissensch. 

 Botanik. Bd XLV. H. 2. Berlin 1 907. 



Frågan angående det sätt, hvarpå luftens fria kväfve kommer växterna 

 till godo, hör till dem, som kunna påräkna det lifligaste intresse från såväl 

 teoriens som praktikens män. Sedan man funnit, att förutom vid åskväder 

 och andra fenomen bildat ammoniumnitrat de högre gröna växterna ej för- 

 må assimilera eller tillgodogöra sig något af det ofantliga kväfveförråd, som 

 finnes i atmosfären, uppdagades på 1880-talet de märkliga egenskaper, som 

 de allbekanta knölarna på ärtväxternas rötter äga. Här fanns en ingångs- 

 port lör det fria kväfvet in i den organiska världen. Man undersökte 

 sedan andra växter med liknande knölar och lyckades konstatera en kväfve 

 ansamling hos Aliins gliifinosa och några andra. Ärtbakterierna utanför 

 ärtplantans väfnader synas emellertid sakna förmåga att upptaga fritt kväfve, 

 åtminstone under de förhållanden, under hvilka de lefva i marken. Den store 

 franske kemisten Berthelot hade emellertid i början af iS8o-talet konstaterat, 

 att en kväfveansamling äger rum hos vanlig åkerjord, äfven utan odling af 

 ärtväxter. Hur denna kväfveansamling försiggår, var däremot länge en öppen 

 fråga. Man kände till att börja med inga själfständigt lefvande organismer, 

 som kunde upptaga det fria kväfvet. En sådan förmåga lyckades man dock 

 i slutet af förra och början af detta århundrade konstatera hos tvenne 

 bakteriearter som lefva i jorden, nämligen Closiiidium pasteiirianum, upptäckt 

 1895 af den berömde ryske bakteriologen Winogradsky samt Azotobacler, som 

 först beskrefs af holländaren Beijerinck år 1901. Om utbredningen af Closfri- 



