l62 



rare blifva i regel de därpå följande hyggesrensningarna, hvilka i sin tur 

 nästan alltid måste medföra skogskulturer, enär det visat sig, att själf- 

 återväxt knappast kan påräknas efter sparrafverkningar. Emedan vinsten 

 på spärrarna är tämligen ringa, tål affären med dem ej stora afdrag, om 

 den skall bära sig. Det är därför som sämre konjunkturer i förening 

 med de ökade pålagor nya skogslagen medför hafva inskränkt sparraf- 

 verkningarna. 



Om sparrafverkningen således väsentligen förminskats, så har den 

 likväl icke helt och hållet upphört. Den fortgår hufvudsakUgen inom 

 nordöstra delarna inom länet, men det visar sig, att man numera söker 

 gå tillväga på ett helt annat sätt än förut. Det är nämligen icke alls 

 ovanligt, att sparrämnena uttagas blott på försumpade marker eller också 

 att sparrafverkning företages endast i gallringssyfte, något som aldrig 

 eller endast i ytterst sällsynta undantagsfall ägde rum före den omtalade 

 skogslagens tillkomst. Och när sparrafverkningen skötes på detta sätt, 

 är det naturligtvis ingenting annat än godt att säga om den. 



Hvad trämasseved beträffar, så har den i stort sedt vunnit efter- 

 frågan mest inom västra och södra Hälsingland samt inom Gästrikland. 

 Detta virkesslag står något högre i pris än sparrskog och kan därför 

 afverkas på mindre välbelägna skogar samt flottas. Afverkningen af 

 trämasseved är därför mera spridd; den företages äfven i skogar, som 

 ligga aflägset, och framför allt är att märka, att denna afverkning före- 

 tages med god förtjänst i gamla uthuggna granskogar, där numera en- 

 dast lämningar i form af öfverårig och frånvuxen skog finnas kvar. Att 

 tillvaratagandet af för vidare utveckling oduglig skog är tillåtet och syn- 

 nerligen önskvärdt, ligger i öppen dag. 



Helt annat blir förhållandet, när afverkningen af trämasseved förlägges 

 till ungskogarna. Där så sker — och de ställena inom länet äro icke 

 få — medför naturligtvis afverkningen af trämasseved precis samma vådor 

 för vårt skogskapital som där ungskogarna användas till spärrar och props. 



Att skogarna inom Gäfleborgs län i stort sedt anlitas ofantligt härdt 

 är en sanning, som hvem som helst kan se. Men då vi sakna noggranna 

 uppgifter på skogstillgångarna, är det mycket svårt, för att icke säga 

 omöjligt, att leda i bevis att öfverafverkning sker eller i hvilken grad 

 sådan äger rum. För den, som har tillfälle att iakttaga afverkningarna, 

 såväl deras storlek som sättet för deras bedrifvande, är det emellertid 

 alldeles tydligt, att en mycket stor öfverafverkning sker, hvilken inom jäm- 

 förelsevis få år med all säkerhet kommer att medföra ytterst svåra följder. 



Däremot har ren skogssköfling blifvit mer och mer sällsynt efter år 

 1905, emedan man numera vid de allra flesta afverkningar söker ordna 

 så, att själfföryngring skall kunna erhållas. 



