213 



men ej i angränsande kommuner, hvilket likväl ej torde medföra någon 

 olägenhet, om saken på lämpligt sätt kungöres i de angränsande kom- 

 munerna. 



Beträffande detaljbestämmelserna i förevarande lagändringsförslag 

 anser styrelsen det angeläget att göra erinringar emot bestämmelserna 

 om skogsodlade markers utmärkande å marken och om sättet för kun- 

 görandet af meddeladt betesförbud. 



Vid bedömandet af frågan om skogsodladt områdes utmärkande å 

 marken torde hänsyn böra tagas därtill, att, då kreatursbete å annans 

 mark kan förorsaka skada å den numera all vård behöfvande återväx- 

 ten, detta bete är att betrakta såsom ett intrång, af värde sålunda en 

 dast för kreatursägaren, samt att därför markägaren eller den som skogs- 

 odlat bör åläggas så oansenliga förpliktelser som möjligt med dylikt 

 utmärkande, för så vidt det måste ske. Dylikt utmärkande möter, ja, om 

 det skall blifva verksamt i den bemärkelsen, att det skall vara lätt 

 synligt för en hvar, i många fall synnerligen stora svårigheter att utföra 

 för rimliga kostnader, på samma gång som det vore förenadt med oskä- 

 lig möda för den som skogsodlat att utöfva ständig tillsyn öfver, att 

 dylika en gång utsatta märken lämnats orörda. Styrelsen finner det 

 ändamålsenligt, att detta utmärkande måtte fa göras genom att i sam- 

 band med kungörandet angifva befintliga å marken synliga gränser, rå- 

 gångar eller naturliga gränser för det skogsodlade området, samt att 

 det därefter åligger kreatursägare att taga kännedom om, hvar dessa 

 fridlysta marker ligga. Endast i de fall, då fridlyst marks läge ej läte 

 sig beskrifvas på nyssnämnda eller annat lättfattligt sätt, skulle, till lätt- 

 nad för återfinnande af dylik mark, vara erforderligt att med märke 

 eller märken å marken samt genom angifvande vid kungörandet af af- 

 stånd från sådana märken till hörn och gränser beteckna det område, 

 som fridlysningen afser. iMarkägarens ansvar för dylika märken borde 

 dock upphöra, så snart han bevisligen en gång utsatt dem, hvarigenom 

 syftet med dessa märken att endast vara till lättnad för återfinnandet 

 af ett hygge och ej till beständig varning för vallhjonen ytterHgare 

 preciserades. 



Hvad beträfi"ar kungörandet af meddeladt betesförbud, så synes 

 det styrelsen föga verksamt att för kungörandet af en sak af praktiskt 

 värde för inbyggarna i en ort anlita det numera föråldrade kungö- 

 randet från predikstolen i kyrkorna. Enligt styrelsens förmenande vore 

 lämpligare och jämväl mera förenligt med ofvan föreslagna skyldighet 

 för kreatursägare att själfva hålla reda på fridlysta betesområden, att 

 skriftliga uppgifter om fridlysta markers läge funnes att tillgå för krea- 

 tursägare hos viss person eller vissa personer i h varje kommun. 



